Питър Строб
Гърло

Част 3 от „Синя роза“

Превод от английски: Миглена Никулчина, 1994

chitanka.info

На

Ан Лотърбак

и

Сюзън Строб

Едно същество може да бъде докоснато само там, където се поддава. За жената това място е под полата; за бога — върху гърлото на жертвеното животно.

Жорж Батай, „Виновен“

Отново виждам класната си стая във Вира, сините рози на тапетите, отворения прозорец… Всичко е както трябва да бъде, нищо никога няма да се промени, никой никога няма да умре.

Владимир Набоков, „Говори, памет“

Книга първа

Част първа
Тим Андърхил

1

Уилям Дамрош, алкохолизиран следовател от отдела за убийства в родния ми град Милхейвън, щата Илиной, умря, може да се каже, за да предотврати написването на тази книга. Но човек пише това, което постоянно се завръща в паметта му, след което то отново се завръща.

Преди време под заглавието „Раздвоеният“ написах роман за убийствата на Синята роза, като Дамрош го нарекох Хал Истърхаз. Там никъде не намеквам за собствената си свързаност с убийствата на Синята роза, макар че точно поради тази си свързаност написах книгата. (Имаше и още една причина.) Исках да си обясня нещата — да видя дали мога да направя разрез до самото сърце на истината с това старо, старо оръжие, с този похабен от употреба меч, разказвачеството.

Написах „Раздвоеният“ след като бях изхвърлен от армията и се бях установил в една малка стая близо до Банг Лък, централният пазар за цветя в Бангкок. Във Виетнам бях убил няколко души отдалеч и един човек отблизо, толкова отблизо, че лицето му беше точно пред очите ми. В Бангкок това лице постоянно ми се явяваше, докато пишех. А заедно с него идваше, подобно на огромно ракообразно, закрепено към дъното на мъничка лодка, другият Виетнам, Виетнамът преди Виетнам, оня на детството. Когато детството започна да ми се явява, за кратко дерайлирах. Станах, както милостиво би могло да се каже „особен“. След около една позорна година си спомних, че съм на трийсетина години, че имам нещо като призвание и така започнах да се оправям. Или детството е много по-болезнено, когато се случва за втори път, или просто по-трудно го издържаме. Никой от нас не е толкова силен или смел колкото детето, което някога е бил.

Около година след като се стегнах, аз се върнах в Америка и всичко свърши с това, че написах две книги в съавторство с един писател на име Питър Строб. Те се казваха „Коко“ и „Мистерия“ — може и да сте ги чели. И да не сте, няма значение. Питър е симпатяга и живее в една голяма сива викторианска къща в Кънектикът, съвсем близо до Лонг Айлънд Саунд. Има жена и две деца и не излиза често. Кабинетът на третия етаж на къщата му е с размерите на цялата ми мансарда на улица Гранд, а климатикът и аудио системата му винаги работят.

Питър харесваше моите описания на Милхейвън. Очарован беше от мястото. Много добре разбираше чувствата ми към него. „В Милхейвън пада сняг посред лято“, казвах аз. „Понякога в Милхейвън прелитащи ангели покриват цялото небе“ — и той засияваше насреща ми за около минута и половина. Ето някои от другите неща, които му казах за Милхейвън: веднъж, откъм вътрешната южна страна на града група деца убиха един странник, нарязаха го на части и заровиха парчетата под една хвойна, а по-късно нарязаните и заровени части на тялото започнаха да се зоват една друга; веднъж един богаташ изнасили дъщеря си и я затвори в една стая, където тя беснееше и пиеше, беснееше и пиеше, без въобще да си спомня какво й се е случило; веднъж парчетата от убития и заровен под хвойната нададоха зов и накараха децата да ги съберат; веднъж един мъртвец бе обвинен в ужасни престъпления. А веднъж, когато парчетата от нарязания бяха събрани в подножието на дървото, целият човек се надигна и проговори, отново жив, възстановен.

Защото ние пишехме за една грешка, допусната от полицията в Милхейвън и подкрепена от всички жители на градчето. Колкото повече научавах, толкова по-лошо ставаше: както всички останали, аз бях приел, че Уилям Дамрош се е убил най-сетне, за да престане да убива други, или че се е самоубил поради чувство на ужас и вина за убийствата, които вече е извършил. Дамрош беше оставил бележка с думите СИНЯ РОЗА на бюрото пред себе си.

Но това беше грешка на интерпретацията — на въображението. Това, което повечето от нас наричат интелигентност, е всъщност въображение — съчувствено въображение. Полицията на Милхейвън беше сбъркала, аз също бях сбъркал. Полицията искаше да забрави случая по понятни причини; аз исках да го забравя по свои собствени.

Вече от шест години живея в Ню Йорк. На всеки два месеца вземам Ню Хевънската линия от Централна гара, слизам на спирка Грийн Фармс и стоя до късно вечерта, пиейки и разговаряйки с Питър. Той пие двайсет и пет годишно малцово уиски, защото е от тоя вид хора, а аз пия сода. Жена му и децата му спят и в къщата е тихо. През таванския прозорец на кабинета му се виждат звездите и аз усещам черното гърне на нощта върху главите ни, огромния мрак, който покрива половината планета. Отвреме-навреме кола изсвистява по улицата на път за Бърнинг Хил Бийч и Саутпорт.

„Коко“ описва някои неща, които се случиха с хора от моя стар взвод по време на и след войната, а „Мистерия“ е за дълго отлаганите последици от едно старо убийство в един курорт в Уисконсин. Хареса ни да преместим действието на един карибски остров, но главният герой, Том Пасмор — който ще се появи по-късно на тези страници — е стар мой познат от Милхейвън. Той е тясно свързан с убийствата на Синята роза, приписвани на Уилям Дамрош, и голяма част от „Мистерия“ се отнася до неговото откриване на тази връзка.

След „Мистерия“ мислех, че съм приключил с Дамрош, с Милхейвън и с убийствата на Синята роза. После ми се обади Джон Рансъм, друг стар познайник от Милхейвън и тъй като неговият живот се беше променил, моят също се промени. Джон Рансъм все още живееше в Милхейвън. Жена му беше нападната и пребита до състояние на кома, а нападателят беше надраскал думите СИНЯ РОЗА на стената до тялото й.

2

Аз не бях близък с Джон Рансъм. Той живееше в голяма къща в източния край на града и ходеше в училището „Брукс-Лоуд“. Аз живеех в Пигтаун[1], в покрайнините на Долината, на юг от центъра на Милхейвън и на една пресечка от хотела „Сейнт Олуин“. Моето училище беше „Хоули Сепълкър“. Въпреки това се познавахме, защото и двамата играехме американски футбол и отборите ни се срещаха два пъти годишно. Не бяха добри отбори. „Хоули Сепълкър“ не беше голямо училище, а „Брукс-Лоуд“ беше направо мъничко. При нас имаше около сто ученика във випуск, а „Брукс-Лоуд“ имаше по трийсет.

Джон Рансъм каза „Здрасти“, когато за пръв път се озовахме лице в лице на един мач. „Тия подгответа са мухльовци“, помислих си аз. Когато играта започна, той ме перна като булдозер и ме отблъсна поне на трийсет сантиметра. Предният защитник на „Брукс-Лоуд“, арогантен блондин на име Теди Хепънстол, потанцува баш покрай мене. Когато се наредихме за следващата игра, аз казах „Здрасти и на тебе“. След това се заблъскахме с рамене и лакти, съвсем неподвижни, докато Теди Хепънстол нервничеше на другия край на игрището. Стоях натъртен цяла седмица след играта.

Всеки ноември „Хоули Сепълкър“ даваше угощение на християнските-атлети, което ние наричахме „футболната вечеря“. Угощението се даваше с благотворителна цел в сутерена на черквата. Училищната управа канеше атлети от всички училища в Милхейвън да похарчат десет долара за хамбургери, пържени картофки, печен боб, макаронена салата, хавайски пунш и реч за Исус Предния защитник, произнасяна от г-н Скунхейвън, нашия треньор. Г-н Скунхейвън вярваше в онова, което се нарича мускулесто християнство. Той знаеше, че на Исус му бяха връчили футболна топка, Той би прегазил всеки, който се осмели да застане между Него и победната цел. Този Исус не приличаше особено на Теди Хепънстол и съвсем никак на прочувствената, макар нещо болнава особа, която сключваше ръце под собственото Си пламтящо сърце на ярко оцветения портрет, окачен непосредствено зад тежките предни порти на църквата.

Малцина атлети от други училища посещаваха футболните вечери, като се изключи групата едри късо подстригани поляци от „Сейнт Игнейшъс“, които неизменно се присъединяваха към нас. Момчетата от „Сейнт Игнейшъс“ ядяха, сгънати над чиниите си, като че ли знаеха, че ще трябва до следващия футболен сезон да сдържат колективната си необходимост да пребият някого. Харесваше им да излъчват заплаха и изглеждаха съвършено в тон с бойкия Исус на г-н Скунхейвън.

В края на сезона, през който Джон Рансъм ме беше поздравил и след това изблъскал от пътя на Теди Хепънстол, едно високо, добре сложено момче дойде в сутерена на църквата към края на първата, неофициална част от футболната вечеря. След две секунди вече щеше да се наложи да заемем местата си и да си придадем изпълнен с почитание вид. Новодошлият носеше спортно сако от туид, панталони в цвят каки, бяла риза с копчета на яката и раирана връзка. Той грабна един хамбургер, отказа боба и макаронената салата, взе си една картонена чаша сок и се отпусна на стола до мене преди да съм го разпознал.

Г-н Скунхейвън застана пред микрофона и се изкашля в шепи. Между стените на сутерена това прозвуча като изстрел. Дори побойниците от „Сейнт Игнейшъс“ изправиха гърбове.

— Що е Евангелие? — прогърмя г-н Скунхейвън, започвайки, както обикновено, без предисловия. — Евангелие е нещо, на което може да се вярва. — Той се облещи срещу ни и изрева: — А що е футбол? Той също е нещо, на което може да се вярва.

— Говори като истински треньор — каза ми непознатият и аз най-сетне го разпознах. Беше Джон Рансъм.

Отец Витейл, учителят ни по тригонометрия, се намръщи от другия край на масата. Той просто ни препрати смръщването, предназначено всъщност за г-н Скунхейвън, който беше протестант и не можеше да не звучи като протестант при подобни събития.

— За какво ни говорят Евангелията? За спасението. И футболът се отнася до спасението — каза треньорът. — Исус никога не е изпускал топката. Той спечелва големия мач. Всеки от нас е призван да направи същото по своя собствен начин. Какво правим, когато пред нас е вратата?

Извадих писалката си от джоба на ризата и написах на една смачкана салфетка: Какво правиш тук? Рансъм прочете въпроса ми, обърна салфетката и написа: Мислех си, че ще бъде интересно. Аз повдигнах вежди.

Да, интересно е — написа Рансъм на салфетката.

Бодна ме ярост при мисълта, че проявява снизхождение. За всеки от нас, дори за хулиганите от „Сейнт Игнейшъс“, сутеренът на църквата беше толкова познат, колкото и училищният стол. Всъщност столът ни беше почти идентичен с църковния сутерен. Бях чул, че в „Брукс-Лоуд“ сервитьори и сервитьорки обслужвали учениците на маси с ленени покривки и сребърни прибори. Истински сервитьори. Истински сребърни прибори, направени от сребро. Тогава ми хрумна още нещо. Написах: Католик ли си? И го побутнах с лакът. Той хвърли поглед, засмя се и поклати глава.

Разбира се. Беше протестант.

Е, и? — написах аз.

Чакам да разбера — написа той.

Вторачих се в него, но той се обърна към г-н Скунхейвън, който казваше на събраните, че Христовият атлет е длъжен да тръгне и да убива в името на Христа. Бум! Прас! Това иска Той от тебе. Никакви пленници!

Джон Рансъм се наведе към мене и прошепна:

— Тоя чешит ми харесва.

Отново усетих тръпка на възмущение. Джон Рансъм си въобразяваше, че ни превъзхожда.

Разбира се, и аз си мислех, че превъзхождам г-н Скунхейвън. Мислех си, че превъзхождам църковния сутерен, да не говорим за „Хоули Сепълкър“ и, по силата на съседството, за осемте пресичащи се улици, които съставляваха нашата махала. Повечето от съучениците ми щяха да свършат като работници в кожарските цехове, в консервните фабрики, пивоварните и работилниците за вулканизация, които оформяха границата между нас и центъра на Милхейвън. Знаех, че ако получа стипендия, ще отида в колеж; плановете ми бяха да напусна това място, колкото е възможно по-скоро. Харесвах мястото, където се бях родил, но това, което най-вече му харесвах, беше фактът, че в него съм се родил аз.

Дразнеше ме, че Джон Рансъм е пристъпил по моите места и слуша тъпотиите на г-н Скунхейвън. Тъкмо се канех да му кажа нещо остро, когато забелязах отец Витейл. Той като че ли възнамеряваше да скочи от стола си и да ме плесне по тила. Отец Витейл знаеше, че човек е грешен още в майчината си утроба и че „природата, опорочена от първия човек, е окаяна“, както казва свети Августин. Обърнах се напред и сключих ръце пред чинията си. Джон Рансъм също беше забелязал, че начумереният стар свещенослужител се кани да нанесе удар, и сключи ръце върху масата. Отец Витейл се отпусна отново на стола си.

Трябва да е имало малко завист в раздразнението ми. Джон Рансъм беше доста хубав, според една от представите за хубост по времето, когато Джон Уейн е бил смятан за хубавец, и носеше скъпи дрехи с лекота и естественост. Един поглед към Джон Рансъм ми беше достатъчен да разбера, че има цели гардероби, пълни с елегантни сака и скъпи костюми, че чекмеджетата му са натъпкани с ризи от оксфордски плат и че си има собствена закачалка за вратовръзки.

Г-н Скунхейвън седна, енорийският свещеник се изправи да каже молитвата и вечерята свърши. Всички играчи по футбол и бейзбол от „Сейнт Игнейшъс“ и „Хоули Сепълкър“ тръгнаха към стълбите.

Джон Рансъм попита дали не трябва да занесем чиниите си в кухнята.

— Не, те ще го направят — казах аз, кимвайки към изнурените жени, доброволки в църквата, които бяха застанали пред масите за сервиране. Те бяха сготвили за нас и много от тях бяха донесли боба и макароните в покрити съдове от собствените си кухни. — Как научи за това въобще?

— Видях съобщение на нашето табло.

— Едва ли тук е като в „Брукс-Лоуд“ — казах аз.

Той се усмихна.

— Хубаво беше. Хареса ми. Много ми хареса.

Тръгнахме към стълбите след другите момчета, някои от които поглеждаха с подозрение през рамо.

— Знаеш ли, Тим, Приятно ми беше да играя срещу тебе — каза Джон Рансъм. Той ми се усмихваше с протегната ръка.

Аз гледах глупаво ръката му няколко мига преди да я поема. В „Хоули Сепълкър“ никога не се ръкуваха. Никой от моите познати не се ръкуваше по тоя начин, от вежливост, освен ако не сключваха сделка за стара кола.

— Нали е чудесно да играеш в редицата? — попита той.

Аз се изсмях и вдигнах поглед от зрелището на съединените ни ръце, за да видя изражението по лицата на отец Витейл и на няколко от доброволките. Те ме наблюдаваха с интерес и уважение, съчетание толкова необичайно за мене, че беше направо забавно. Разбирах, че нито отец Витейл, нито някоя от доброволките са били някога в контакт с някой подобен на Джон Рансъм; в техните очи изглеждаше като че ли той е дошъл от източния край, за да ми стисне ръката.

Не, исках да протестирам аз, не съм аз причината. Защото сега най-сетне разбирах; всяка година „Хоули Сепълкър“ разпраща съобщения за нашето Угощение на сдружението на християните-атлети до всички средни училища в града, но Джон Рансъм беше не само първият ученик от „Брукс-Лоуд“, който някога бе идвал, той беше въобще първият ученик от целия източен край, достатъчно любознателен, за да посети футболната вечеря. Точно това беше: той беше любознателен.

Докато аз и Джон Рансъм стигнем до стълбите, другите момчета бяха вече в преддверието на църквата. Чувах как се смеят на г-н Скунхейвън. После чух гласа на Бил Бърн, който тежеше почти сто и двайсет кила и беше централното крило. Той каза нещо за някакъв „кекав турист“, а после, по още по-ужасен начин, за някакъв „педи от източния край, дето е дошъл да го духа на Андърхил“. Всички избухнаха в мръснишки смях. Беше просто безцелна, абстрактна враждебност, но аз почти буквално се молех Джон Рансъм да не я е чул. Мислех си, че едва ли на едно добре облечено, ръкуващо се момче като Джон Рансъм ще му хареса да го наричат перверзен тип — маргаритка, дупедавец, минетчия!

Но доколкото аз бях чул, той също беше чул и, ако се съди по съскащото дишане зад мене, чул беше и отец Витейл. Джон Рансъм изненадващо се изсмя.

— Бърн! — извика отец Витейл. — Ей, Бърн! — Той сложи едната си ръка на дясното ми рамо, а другата — на рамото на Джон Рансъм и ни блъсна на две страни, за да може да се промъкне между нас. Съучениците ми отвориха скърцащата странична врата към улица „Вестри“, докато отец Витейл се намъкне в пространството между Джон Рансъм и мене. Мисля, че беше престанал да ни забелязва; голямото му мургаво лице премина покрай моето, без да ме погледне. Виждаха се огромните отворени черни пори на носа му, като че ли дори кожата му се беше задъхала и засмукваше въздух като пещ. Докато се качи по стълбите, остана съвсем без дъх. Вонята на цигарите го следваше като корабна диря.

— Много пуши свещеникът — каза Джон Рансъм.

Достигнахме върха на стълбите в момента, когато вратата се затръшна отново, и докато пресичахме преддверието, чувахме тичащи стъпки по „Вестри“ и крясъците на свещеника:

— Момчета! Ей, момчета!

— Може би трябва да му дадем малко време — каза Джон Рансъм. Той сложи ръце в джобовете си и тръгна с шляеща се походка към сводестия вход за вътрешността на църквата.

— Да му дадем време ли? — попитах.

— Да си върне дъха. Със сигурност няма да върне тях.

3

Десет месеца след дипломирането ми от университета ме призоваха в армията — просто се оставих на това, без да страдам от чувството, че дължа на страната си една година военна служба. След дипломирането си работех в една книжарница на „Телеграф авеню“, а нощем пишех разкази. Те неизменно се завръщаха при мене в моите собствени кафяви пликове, които бях поставял сгънати в пликовете, адресирани до „Ню Йоркър“, „Атлантик мънтли“, „Харпърс“ — да не говорим за „Прери скунър“, „Кениън ривю“, „Антейъс“, „Масачузетс ривю“ и „Плаушеърс“. Да, „Плаушеърс“ се казваше май. Не ми се учителстваше, а и не вярвах, че ще продължат да отлагат призовката заради учителстване (прав бях). Колкото повече се завръщаха при мене мъртвородените ми разкази, толкова по-угнетително ставаше да прекарвам четиридесет часа седмично, заобиколен от чужди книги. Когато класификацията ми бе променена и получих призовка, почувствах се като че ли са ми предложили изход от задънена улица.

До Виетнам летях с гражданска линия. Около три четвърти от пътниците в икономичната класа бяха зайци като мене и стюардесите се притесняваха да ни гледат в очите. Единствените наистина спокойни пътници в нашата част на самолета бяха обръгналите доживотни наемници в дъното на самолета, сержанти, непринудени и общителни като играчи на голф, летящи до Мъртъл Бийч за уикенда.

В първата класа в предната част на самолета седяха мъже в тъмни костюми, функционери на Външно министерство и бизнесмени, които се стараеха да извлекат колкото можеха от цимента и строителните материали във Виетнам. Когато ни поглеждаха, те се усмихваха — бяхме техните войници, в края на краищата защитавахме техните идеали и техните пари.

Но между патриотите отпред и спокойните, свободни от илюзии наемници отзад, на два реда точно след първата класа седеше друга група, за която не знаех въобще какво да мисля. Като цяло те бяха слаби, мускулести, късо подстригани като редници, но носеха хавайски ризи и панталони в цвят каки или сини ризи с копчета на яката със стегнати сини джинси. Изглеждаха като училищен отбор по футбол на сбирка след десет години. Тези мъже въобще не ни забелязваха. Езикът им, доколкото го чувах, беше бляскав, твърд военен жаргон.

Когато един от наемните мина покрай мястото ми, разтъпквайки се преди да заспи, аз го докоснах по китката и го попитах за мъжете пред нас.

Той се надвеси ниско и просъска една единствена дума.

Зелените?

Кацнахме на летището в Тан Сон Нхут сред слънчева светлина, която беше почти видимо плътна. Когато стюардесата отвори вратата и невероятната горещина се изтърколи вътре, почувствах, че със стария ми живот е завинаги свършено. Стори ми се, че подушвам как копчетата ми се стапят. В тоя момент реших да не се плаша от нищо, докато нямам истинска причина за това — почувствах, че е възможно да се отдалеча от детството си. Това беше първата от странните екзалтации — внезапното усещане за нова свобода — които понякога ме навестяваха във Виетнам и които не съм усещал никъде другаде.

Заповедта ми ме изпращаше в лагера „Бяла звезда“, база на Втори корпус, разположена край Нха Транг. Там трябваше да се срещна с други новобранци от моя полк, за да ни откарат на север до лагера Крандол в Първи корпус. Случи се обаче една от необяснимите засечки, които не са нищо необичайно за живота в армията — хората, към които трябваше да се присъединя, бяха заминали. Оставиха ме да чакам осем дни за ново нареждане.

Всеки ден рапортувах пред един циничен капитан на име Маккю, Хамилтън Маккю, който потъркваше бебешко-розовите си бузи с квадратните си пръсти и ми възлагаше каквато задача му хрумнеше в момента. Местех варели изпод клозета и наливах газ в тях, та старите виетнамки да могат да изгорят лайната ни; изкормвах повредени джипове заради делкото, генератора или все още работещата бензинова помпа; почиствах камъните от петнайсетте квадратни метра прах пред офицерския клуб. Накрая Маккю реши, че прекалено много се забавлявам и ме изпрати в трупното отделение. Трупното отделение разтоварваше трупове от пристигащи хеликоптери, прехвърляше ги в „моргата“, докато се оформят документите, след което ги натоварваше в трюмовете на самолетите за Тан Сон Нхут, откъдето те бяха връщани в Щатите.

Останалите седмина от трупното отделение караха последните дни от службата си във Виетнам. Всички те първоначално бяха служили в редовни части и повечето от тях се бяха презаписали, за да служат още една година на бойното поле. Те не бяха обикновени хора — от полка ги бяха запокитили в трупното отделение, за да се отърват от тях.

Имената им бяха Скут, Холидей, ди Маестро, Пиклок, Ратман, Атика и Пайрът. Имаха родова прилика, доколкото всички бяха небръснати и космати — дори Ратман, който беше преждевременно олисял, беше космат — мръсни и щърбави. Скут, Пайрът и ди Маестро бяха татуирани (респективно РОДЕН ДА УМРЕ, ТЪРГОВЦИ НА СМЪРТ и една мъртвешка глава, висяща над кафява пирамида). Никой от тях никога не носеше цялата униформа. През целия ми пръв ден те не ми продумаха и пренасяха тежките торби с труповете от хеликоптера до камиона и от камиона до „моргата“ в ледено, оскърбено мълчание.

На следващия ден, когато капитан Маккю ми каза, че нарежданията все още не са пристигнали и че ще трябва да се върна в трупното отделение, той ме попита как се оправям с другарите си по работа. Точно така ги нарече „другари по работата“.

— Пълни са с истории — казах аз.

— Май не са пълни само с това, както чувам — каза той, оголвайки два реда от квадратни кафяви зъби, от което големите му бузи добиха вид като че ли образът му ерозираше отвътре навън. Навярно бе прозрял, че току-що бях решил, че предпочитам компанията на Ратман, Атика и останалите пред неговата, защото ми каза, че ще работя с трупното отделение до идването на заповедта ми.

На втория ден интензивността на презрението на новите ми другари бе отслабнала и те подхванаха отново безкрайния диалог, който бях прекъснал.

Историите им винаги бяха за смърт.

— Пердашим из джунглите — каза Ратман, изсипвайки още един увит мъртвец в каросерията на камиона ни. — Двайсе дни. Слушаш ли, Капуте?

Имах си ново име.

— Двайсе дни. Знаеш ли кво значи това, Капуте?

Пайрът изплю гъст жълт съсирек на земята.

— Като четиресе дни в ада. В ада си вече умрял, но в джунглите всеки иска да те довърши. Това значи, че никога не спиш като хората. Значи, че ти се виждат разни работи.

Пайрът изсумтя и хвърли още един труп в камиона.

— Така е, да го еба.

— Виждаш, че старото ти гадже се ебе с някакъв тъпак, виждаш как шибаните ти пр’ятели ги убиват, виждаш как шибаните дървета се движат, виждаш неща, дето никога не са ставали и никога няма да станат.

— Освен тука.

— Двайсе дни — каза Ратман. Каросерията беше вече пълна с тела в чували и Ратман вдигна и закрепи задната преграда. Облегна се на нея с вцепенени ръце, поклащайки приведената си глава. Върховете на пръстите му бяха като луковици с размерите на топки за голф и всеки от тях беше заострен на мястото, където се събира центърът на отпечатъците. По-късно научих, че беше спечелил името си[2] като изял два живи плъха в един тунел, където взводът му попаднал на две хиляди килограма ориз. „Прекалено тлъсти, за да бегат“ — бил казал тогава.

— Всичките ти сетива, дет ги имаш, са там, пр’ятел, чуваш как минава мишка…

— Как минават плъхове — каза ди Маестро и удари по каросерията, като че ли смяташе да събуди телата в зелените чували.

— … чуваш как росата скача от дърветата, как насекомите се движат по кората. Чуваш как ти растат ноктите. Чуваш онова нещо под земята, пр’ятел.

— Нещо под земята? — попита Пайрът.

— Лайна — каза Ратман. — Не знаеше ли? Нали знаеш как като легнеш на пътеката, чуваш кви ли не лайна, всичките проклети бръмбари, маймуни, птиците, хората, дето вървят пред тебе…

— Добре е да си сигурен, че не идват към тебе — каза ди Маестро от предната част на камиона. — Записваш ли си, Капуте?

— … всякакви лайна, нали така? Но после чуваш и другото. Чуваш нещо като тананикане под всичките други шумове. Като някакъв голям генератор, който работи под тебе.

— А, онова нещо в земята.

— Това е земята — каза Ратман. Той се отдръпна от камиона и погледна Пайрът със свирепи, подивели очи. — Шибаната земя прави тоя шибан шум сама. Чуваш ли? И тоя мотор винаги работи. Не спира никога.

— Хубаво, хайде да тръгваме — каза ди Маестро. Той седна зад кормилото. Холидей, Скут и Атика се наблъскаха на седалката до него. Ратман се покатери зад кабината и Пиклок, Пайрът и аз го последвахме. Камионът се задруса надолу по поляната към централната част на лагера и пилотът на хеликоптера и някои от персонала се обърнаха да ни изгледат. Като боклукчии сме, помислих си. Беше като да работиш на боклукчийски камион.

— За капак — каза Ратман, — разни хора сериозно се опитват да ти се бъркат в живота.

Пиклок се изсмя, но тутакси възвърна сериозния си вид. Досега нито той, нито Пайрът ме бяха погледнали.

— Което е достатъчно да ти вземе здравето, поне докато му свикнеш — каза Ратман. — Двайсетдневна задача. Бил съм и на по-дълги, но не съм бил на по-лоши. Лейтенантът сдаде багажа. Радистът, и той сдаде багажа. Най-добрите ми приятели по онова време, и те го сдадоха.

— Къде беше това? — попита Пайрът.

— Провинция Деларк — каза Ратман. — Не е много далеч от тука.

— Съвсем до нас.

— На двайстия ден — каза Пайрът. — Там сме. Трябва да хванем някаква проклета бойна група. Почти никаква храна, а камионетката е след четиресе и осем часа. Целта продължава да се движи, местят се от село в село, като Робин Худ са — Ратман поклати глава. Камионът попадна на дупка при влизане в базата и един от чувалите се хързулна по купа и се приземи в краката на Ратман. Той го подритна почти нежно.

— Това момче, тоя пр’ятел, Боби Сует са казваше, той беше точно пред мене, на метър и половина пред мене. Чуваме някакъв дивашки крясък и една голяма червена и жълта птица прелита покрай нас, голяма като пуйка, пр’ятел, с крила като пропелер, пр’ятел, и аз си викам, всичко е ясно, ама какво събуди това шибано пиле, а? А Боби Сует се обръща да ме погледне, ухилен. Ухилената му физиономия е последното нещо, което съм видял за около десет минути. Като се съвземам, спомням си, че съм видял Боби да се разлита на парчета за една секунда, като че ли нещо е експлодирало вътре в него, само че — нали разбираш? — спомням си нещо, дето всъщност не съм го видял. Мисля си, че съм умрял. Знам, мама му стара, че съм умрял. Целият съм в кръв и едно мургаво момиченце се е надвесило над мене. Черна коса и черни очи. Та вече знам, куре. Има ангели и ангелите имат черна коса и черни очи.

Ниска дървена ограда скриваше дългата ниска барака, която наричахме морга. Когато минавахме покрай надписа РЕГИСТРАЦИЯ ГРОБОВЕ, Ратман се приведе от задната страна на камиона и отвори складовото отделение. Имахме четири часа, а телата днес бяха много.

Ди Маестро вкара камиона заднишком в отделението и ние започнахме да влачим дългите чували във вътрешността.

— С дълъг нос ли беше? — попита Пйарът.

— С дълъг.

— От племената.

— Да де, ама къде съм аз? „Умрях“ — казвам на това момиче. Още си мисля, че е ангел, а тя ми гука нещо в отговор. Струва ми се, че съм видял внезапен блясък — това е нещо, дето наистина съм го видял.

— Боби Сует е стъпил на мина — каза Пайрът.

Започвах да харесвам Пайрът. Пайрът знаеше, че аз съм истинският обект на тоя разказ и беше достатъчно самоотвержен да се намесва с малки възклицания и обяснения. Пайрът малко по-малко ме презираше от останалите в трупното отделение. Харесваше ми също как изглежда, грубиянин, но не като плъха Ратман. Подобно на мене, Пайрът беше по-скоро тромав. Рядко носеше риза през деня и винаги привързваше цветна носна кърпа около главата или врата си. След като прекарах известно време на бойното поле, открих, че имитирам тия маниери, освен когато комарите хапеха прекалено жестоко.

— Мислиш, че не знам това ли? Друго ти казвам — Ратман тласна още един мъртъв войник в затворен с цип чувал към тъмното дъно на бараката. — Казвам ти, че аз също бях умрял. За минута, а може и за по-дълго.

— От какво?

— От удара — каза Ратман простичко. — Затова не съм видял Боби Сует като се е разлетял. Не си ли чувал това? Аз съм чувал. На много от момчетата им се беше случвало или знаеха някой, дето му се е случвало. Умираш, после се връщаш.

— Ама наистина ли? — попитах аз.

За миг Ратман изглеждаше разярен. Бях се усъмнил във вярата му, аз, дето нищо не бях видял от тоя свят.

Пайрът ме спаси.

— А как така си спомни, че си видял как той се е разхвърчал, след като въобще не си го видял?

— Бил съм извън тялото си.

— Дявол да го вземе, Капуте — каза Пиклок и грабна дръжката на тежкия чувал, който почти бях изпуснал. — Какво ти става, мама му стара?

Без моя помощ той метна чувала в бараката зад нас.

— Никога не изпускай шибаните чували, Капуте — каза ми ди Маестро и нарочно изпусна един чувал на цимента. Онова нещо вътре изломоти.

Продължавахме да разтоварваме телата в бараката около минута-две.

После Ратман каза:

— Както и да е, след малко разбрах, че още съм жив.

— Кво те кара да мислиш, че още си жив? — попита Атика.

— За капак на всичко един тип навира лицето си в мойто и той вече със сигурност не е ангел. Виждам проклетите листа над него. Птиците пак почват да цвъркат. Първото нещо, което знам, е, че Боби Сует е заминал — аз съм облечен в каквото е останало от него. А оня тип ми вика: „Изправи се, редник.“ Едвам разбирам какво ми говори през пищенето в ушите ми, но ми е ясно, че това дупе е свикнало на подчинение. Изпъшквам, като се опитвам да мръдна, защото, пр’ятел, всеки сантиметър по мене го усещам като хамбургер.

— Аха — казват Пиклок и Атика, почти едновременно. После Атика добавя: — Имаш късмет, кучи сине.

— Боби Сует не се сдоби даже с един от тия чували — каза Ратман. — Нещастникът стана на пара — той безмълвно грабна дръжките на друг чувал, разгледа го за секунда, каза — Няма име, — и го метна върху другите в бараката.

— Чудно — каза Атика. Атика имаше гладка кафява глава и бицепсите му подскачаха в кожата му, когато вдигаше чувалите. Той извади маркер от джоба си и направи знак на края на чувала. Когато се обърна пак към камиона, той ми се ухили, разтягайки устни, без да си отваря устата, и аз се зачудих какво ли ще последва.

— Най-после ставам, като в мъгла съм — казва Ратман. — Все още почти нищо не чувам. Оня тип стои пред мене и виждам, че е съвсем луд, но не луд по нашия начин. Тоя скапаняк е луд по съвсем нов начин. Още съм съвсем застрелян и не мога да разбера какво толкова му е различното, но очите му са от ония, дето не са човешки очи — той замълча, припомняйки си. — Всички останали от взвода стоят наоколо и зяпат. Там е малкото ярдско[3] сладурче в големите работни дрехи, а също и оня едър тип на пътеката със слънцето зад главата му. Той командва парада, с една дума. Той е шоуто. Даже лейтенантът, тоя шибан шомпъл, просто си стои там. Майната му, мисля си, той току-що видя оня тип да ме вдига от мъртвите, какво още смята да прави? Големият тип още ме проверява — оглежда ме. Има очи като — като животно в яма, което току-що е избило всички останали животни, дето са паднали с него.

— Изглеждал е като Атика — каза ди Маестро.

— Точно така е изглеждал — каза Атика. — Аз съм воин, не съм капут като вас, аз съм шибан бог на войната.

— И тогава разбирам какво е особеното на тоя — казва Ратман. — Облечен е в разкопчана риза в цвят каки и в жълтеникави панталони, а на земята до него има малко черно куфарче.

— Ъхъ — казва ди Маестро.

— Освен това по целия му гръден кош има белези — белези от колове пунджи. Това копеле е паднало върху колове от пунджи и е оживяло.

— Оня — каза ди Маестро.

— Да, оня. Бачълър.

— И всичко това след двайсе дена. Боби Сует стана на червена мъгла пред очите ми. Мене ме убиват или нещо такова, но никой не смее да се мръдне заради тоя с куфарчето. „Аз съм капитан Франклин Бачълър и съм слушал за вас“ — казва ми той. Като че ли не знам. Но той всъщност говори на всички ни, само ме проверява колко зле съм ударен.

И тогава поглеждам надолу към ръцете си и виждам, че са някакъв особен цвят — нещо като мораво. Дори под кръвта на Боби виждам, че кожата ми става морава. Навивам си ръкава и виждам, че цялата ми проклета ръка е морава. И се подува пред очите ми.

— Тоя глупак няма здраво място по себе си — казва капитан Бачълър. Той оглежда целия взвод с отвращение. Сега сме в неговата част на света и, ей богу, добре е да сме наясно с това. От две седмици му се мотаем в краката и той ни моли да се махаме. Моли ни учтиво, в края на краищата на една и съща страна сме, което е добре да не се забравя, но ако не му освободим неговата част от пейзажа, късметът ни може да се обърне и на към по-лошо. Той ни отправя нещо като усмивка, момичето-планинче до него е с М–16, а той има някакво супер оръжие, дето не съм го виждал никога нито преди, нито след това, но мисля, че е шведско, и тогава се замислям какво има в куфарчето и изведнъж разбрах.

— Разбра какво? — попитах аз и всички от трупното отделение отвърнаха поглед надолу или към купа от тела в бараката, след което разтовариха последните две тела. Влязохме в бараката, за да започнем следващата част от работата. Никой не продума, преди ди Маестро да погледне към етикета, залепен на най-близкия чувал, и да започне да проверява имената.

— Значи измъкнахте се.

— Лейтенантът използва радиото на Бачълър и спорът още не беше приключил, когато бяхме вече на път. Когато стигнахме базата, се изкъпахме, ядохме истинска храна, ругаха ни по всички възможни начини, но никога вече не съм се чувствал като преди. Тези белези. Това шибано куфарче. И онова ярдско маце. Знаеш ли какво? Той имаше празненство. Даваше бал.

— Те си имат своята собствена война — каза Скут. Той беше нисък и кльощав с дълбоко разположени очи, коса на опашка и голям нож, полюшващ се от колана му на изсъхнал, напукан ремък, който изглеждаше като телесна част. Можеше да вдигне два пъти собственото си тегло и като всеки тласкач обитаваше свое собствено непроницаемо пространство.

— На мене зелените барети ми харесват — каза Атика и тогава историята ми стана донякъде ясна.

— Някои от тях бяха в моя самолет — казах. — Те…

— Няма ли да свършиш някаква работа? — попита ди Маестро и за известно време ние сверявахме етикетите със списъците, които имахме.

После Пайрът попита:

— Каква беше развръзката?

Ратман погледна над един от чувалите и каза:

— Пет дни след като се върнахме в лагера, чухме, че две дузини ярдци са пленили около хиляда виетконгци. Преминали са през всичките тези селца посред нощ. Е, според това, което чух, някои от тези хиляда виетконгци са били бебета и прочие, но ДКР си свърши добре работа през тая нощ.

— ДКР[4]? — попитах аз.

— Чух, че петдесет-шестдесет човека от Първа въздушна са били ударени от дружеска стрелба — каза Скут. — Гадна работа.

— Дружеска стрелба? — попитах аз.

— Под всякакви форми и размери — каза Скут, усмихнат по начин, който ми стана ясен едва по-късно.

Ратман издаде звук, нещо средно между смях и ръмжене.

— Що се отнася до останалото, аз станах двоен от подуване. Бях като плондер. Дори клепачите ми се подуха. Най-после ме сложиха в лазарета и ме опаковаха в лед. Но не бях си счупил нито една кост. Нито една.

— Чудя се в каква форма е това момче — каза Атика и потупа тялото без етикет. Почти всички чували бяха получили име, преди да стигнат до нас, но наша задача беше да се уверим, че нито един не заминава без етикет. Трябваше да отваряме чувалите и да сравняваме името на етикета, прикрепен към чувала, с името на етикета, пъхнат в устата на мъртвия или залепен на тялото му. От Виетнам телата се връщаха в Америка, където армията ги поставяше в дървени ковчези и ги изпращаше вкъщи.

— Твой ред е, Капуте — каза Атика. — Още не си си изцапал ръцете, нали? Провери тая бойна единица.

— Ако се изповръщаш по него, ще те изкормя — каза ди Маестро и се изсмя. Стреснах се — не бях чувал ди Маестро да се смее. Беше скърцащо, невесело цвилене, което би могло да идва от някой от наредените пред нас чували.

— Да, не повръщай по бойната единица — каза Пайрът. — Голяма мръсотия се получава.

Атика си беше наумил да ме накара да отворя чувала и да намеря етикета на мъртвия войник от момента, в който беше забелязал липсващото име.

— Ти си новобранец — каза той. — Това е новобранска работа.

Приближих се до Атика и чувала със знака. За миг си представих как като отворя чувала, някакво ужасно чудовище ще скочи върху ми, цялото в кръв, подобно на Ратман, след като Боби Сует се бил разпаднал пред него. Защото точно затова той беше разказал историята. Искаха да ме накарат да пищя, искаха да побелея от ужас. След като повърна, щяха да се редуват да ме изкормват. Това беше тяхната разновидност на дружеския огън.

Май не бях напълно зарязал старото си аз на настилката в Тан Сон Нхут.

— Новобранска работа е — каза Атика и аз си помислих, че колкото и нелеп да изглеждаше тоя термин по отношение на него, преди мене той е бил новобранец.

Наведох се над дългия черен чувал. На двата му края имаше дръжки от плат и ципът минаваше от едната до другата.

Хванах ципа и си обещах, че няма да затварям очи. Мъжете зад мене си поеха колективно дъх. Дръпнах ципа.

И наистина едвам не повърнах, не поради гледката, а поради вонята на мъртвото момче, която изскочи като огромно черно куче от отвора на чувала. За миг затворих очи. Мръсна паяжина бе полепнала по лицето ми. Разрушеното и посивяло лице в чувала се беше вторачило нагоре с отворени очи. Стомахът ми се бунтуваше. Точно на това се надяваха те, знаех, задържах дъха си и дръпнах ципа още на трийсетина сантиметра.

Лицето на мъртвото момче, тинесто на цвят, бе отнесено от лявата буза надолу. Горните му зъби се затваряха върху празно пространство. Няколко зъба бяха изпаднали върху задната част на врата му. Другият етикет не беше в устата. Ризата на униформата беше втвърдена и черна от кръвта. Експлозията беше унищожила и гърлото му. Малките, деликатни кости на горните прешлени бяха покрити с кръв.

— Тоя няма етикет — казах, макар че единственото, което ми идваше да правя, беше да крещя.

Ди Маестро каза:

— Не си свършил още.

Вдигнах поглед към него. Голямо, отпуснато шкембе висеше над панталоните му, а под хищните му очи бе прораснала четири-пет дневна четина. Изглеждаше като тлъст козел.

— Кой ги чисти тия хора — попитах, преди да се досетя, че отговорът би могъл да бъде „новобранецът“.

— Придават им представителен вид на другия край — ухили се ди Маестро и кръстоса ръце на гърдите си. Татуировката на ухилен череп се носеше над кафява пирамида върху дясната му ръка. Милхейвън, моят Милхейвън ме заобикаляше сега, скупчените дървени къщи с лющещи се фасадни тухли, празните парцели и хотелът „Сейнт Олуин“. Видях лицето на сестра си.

— Ако не можеш да намериш етикета в ризата, понякога ги слагат в джобовете или обувките — ди Маестро се извърна. Другите вече бяха загубили интерес.

Преборих се с горното копче на втвърдената риза, като се опитвах да не докосвам парцаливите ивици плът около яката. Вонята ме заливаше. Очите ми смъдяха.

Копчето най-сетне се промуши през дупката, но яката отказа да се отвори. Дръпнах я, изсъхнала кръв се посипа като пшеничени люспи. Гърлото му беше разтворено като хирургическа диаграма. Още няколко зъба се бяха забили в омекващата плът. Знаех, че ще виждам това до края на живота си — въжетата от месо, отворената кухина, която би трябвало да е запълнена със слово. Изгубените зъби.

Етикетът не беше във врата му.

Разкопчах още две копчета и намерих само блед, окървавен гръден кош.

След това се обърнах да си поема дъх и видях, че останалите от трупното отделение деловито напредват между редиците с тела, поглеждат в отворените чували и сравняват имената. Обърнах се към моя анонимен труп и започнах да се боря с един от джобовете на ризата.

Копчето най-после мина и аз напъхах пръсти в отвора. Чу се пращене като от твърдо колосана риза. Тънък и твърд метален ръб се закачи за нокътя ми. Етикетът се отлепи от плата със серия от изпуквания.

— Готово — казах аз.

Ди Маестро каза:

— Атика изтръскваше до шушка тия бойни единици за пет секунди.

— Две секунди — каза Атика, без да вдигне поглед.

Отдръпнах се от зеещото тяло в чувала и протегнах нечетливия етикет.

— Капута е истински гмуркач за бисери — каза ди Маестро. — Измий го сега.

Мръсната, спечена мивка беше до омацаната тоалетна чиния. Подложих етикета на църцореща струя гореща вода. Вонята на трупа още беше клеясала по мене, лепкава като слой мас от свински джолан. Люспи кръв се ронеха от етикета и се разтваряха във водата. Оставих етикета и разтърках ръцете и лицето си с дезинфектант, докато лепкавото чувство изчезна. Трупното отделение ме хвалеше зад гърба ми. Разтрих лицето си с плесенясалия парцал, който висеше между мивката и тоалетната.

— Очакваш ли бойното поле с нетърпение? — попита Ратман.

— Името на войника — казах, изваждайки етикета от розовата вода в дъното на мивката, — е Андрю Т. Мейджърс.

— Точно така — каза ди Маестро. — А сега залепи го на чувала и ни помогни с останалите.

— Значи сте знаели името? — бях прекалено стреснат, за да се ядосам. После се сетих, че у него е списъкът и че Андрю Т. Мейджърс е било единственото име в него, което го нямаше върху чувалите.

— Ще свикнеш — каза ди Маестро, не съвсем безсърдечно.

Дори не бях разбрал това, което останалите веднага бяха схванали, а именно че Боби Сует е бил убит от американски експлозив и че капитан Франклин Бачълър, зелената барета с куфарчето и с любовницата ярдка, беше подбрал лейтенанта на Ратман да се прибира час по-скоро в лагера, защото той самият водеше „бойната група“, която лейтенантът две седмици беше преследвал.

Когато на следващия ден се появих при бараката, Атика ме поздрави. Докато се тръсках отзад на камиона с Атика и Пайрът, аз почувствах наивна гордост от себе си и от това, което правех.

Пет трупа с правилно поставени етикети ни чакаха на настилката. И петимата бяха загинали от контузии на бойното поле. (Преминаването през каквото и да е, което смътно напомня поле, все още ме изнервя.) Освен че ги беше убил, шрапнелът не беше предизвикал други повреди. Тримата от тях бяха осемнайсетгодишни и изглеждаха като восъчни кукли, четвъртият беше набит лейтенант с бебешко лице, а петият беше капитан по средата на трийсетте. Приключихме с тях за около пет минути.

— Дали да не се отбием в клуба да направим един голф? — попита Атика с изненадващо точен британски акцент.

— Или да отидем на чаша чай с танци — каза Скут. Провлеченият му говор прозвуча толкова странно, че никой не се засмя.

— Е, има едно нещо, което можем да направим — каза Пайрът.

Отново усетих всеобщо разбиране, от което бях изключен.

— Ами да — каза ди Маестро. Той се изправи. — Колко пари имаш, Капуте?

Изкушавах се да излъжа, но извадих каквото имах в джоба си и му го показах.

— Достатъчно е — каза той. — Бил ли си в селото?

Като видя празния ми поглед, той добави:

— Извън портала. От другата страна на лагера.

Поклатих глава. Когато стигнах до Бялата звезда, все още бях толкова объркан, че забелязах единствено прехода от азиатската врява към по-подреденото безредие на военната база. Имах само смътния спомен, че съм преминал през някакво селище.

— Никога ли? — зачуди се той. — Е, време е да се намокриш.

— Време за мокрене! — оповести Пайрът.

— Минаваш през портала. Щом не си с превозно средство, не те закачат. Задачата им е да държат разните лепки отвън, а не нас вътре. Те знаят къде отиваш. Завиваш по първата улица и продължаваш до втората пресечка…

— При балона — каза Атика.

— Ще видиш табела, на която пише БАЛОНА с големи букви. Точно там свиваш и влизаш под табелата. Минаваш покрай шест врати. Почукай на вратата, където пише Ли.

— Ли?

Той повтори:

— Лай Ли. Кажи, че искаш шест стотици. Ще струва около трийсет долара. Получаваш ги в найлонова торбичка, слагаш ги в ризата си и забравяш за тях. Не трябва да имаш шибания вид на някой, дето крие нещо, като се връщаш.

— А малка Джак? — попита Скут.

— Защо не? Срещу БАЛОНА има една барачка, вземи „Джак Даниълс“. За не повече от десет долара.

— Новобранецът черпи — каза Атика.

Без да призная, че не знам какви са тия стотици, кимнах и се изправих. Излязох от бараката в невероятната пладнешка жега. Докато заобикалях оградата, която ни изолираше, видях войници, строяващи се при далечната столова, прашните алеи и редиците от дървени сгради, двете огромни като бални зали палатки, знамената. Един джип се търкаляше към портала.

Докато стигнах до портала, бях се облял в пот. Нямаше нито караулно помещение, нито пропусквателен пункт, само един войник край черния път.

Пътят извън главната част на лагера вървеше по права линия през мравуняк от разнебитени постройки и зигзагообразни улички — военният път беше едничката права наоколо. На около двеста метра в ослепителната светлина видях истински пропусквателен пункт с флаг и караулка, и с раирана метална порта. Джипът тъкмо се доближаваше и един часови застана до вратата да го посрещне. Докато пресичах, усещах как ме наблюдават — беше като да излезеш от асансьора на етажа за мъжка конфекция.

До написаната на ръка табела ХАЙНЕКЕН СТУДЕНА БИРА РОК край един тесен вход се излежаваше виетнамско момче в бяла риза. По стръмното стълбище слизаше старица с кошница пране. От горните етажи се спускаха виетнамски гласове. Две почти голи деца, едното от тях различно от другото по начин, който нямах време да определя, се появиха в краката ми и започнаха да хленчат за долал, долал.

Докато стигна до табелата БАЛОНА, пет-шест деца се бяха лепнали за мене, като едните продължаваха да искат долал, а другите ми задаваха въпроси на неразбираема смесица от английски и виетнамски. Две момичета се надвесиха от прозорците на БАЛОНА и ме гледаха, докато минавах покрай табелата.

Тръгнах надясно и чух, че момичетата ми се присмиват. Усетих миризма на дим от дърва и нагорещено олио. Шокът от този неочакван свят, толкова близко до лагера, и равносилният шок на удоволствието почти ме накара да забравя, че имам задача.

Но аз си спомних за зелената врата и за името Ли, изписано с делови черни букви над чукчето. Децата скимтяха и ме дърпаха за дрехите. Почуках лекичко на вратата. Децата полудяха. Разрових джобовете си и хвърлих шепа монети на улицата. Децата се втурнаха и започнаха да се боричкат за монетите. Цялото ми тяло беше прогизнало от пот.

Една пролука се появи във вратата и белокоса старица с пухкаво смръщено лице ме погледна, без да се усмихне. Мигновено и безсловесно някаква информация бе обменена: много рано бях дошъл. Клиентите я държаха будна половината от нощта. Задължен й бях, задето въобще ми е отворила вратата. Тя ме погледна неумолимо в лицето, после ме изгледа отгоре до долу. Извадих банкнотите от джоба си и тя бързо отвори вратата и ми направи знак да вляза, предпазвайки ме от децата, които бяха видели банкнотите и тичаха към мене, пищейки като прилепи. Тя захлопна вратата зад мене. Децата не започнаха да блъскат, както очаквах, а сякаш се изпариха.

Старицата се дръпна на една крачка от мене и набръчка гнусливо носа си, сякаш съм скункс[5].

— Име.

— Капут.

— Не чула. Си отивай.

Тя продължаваше да души и да се мръщи, сякаш ме дефинираше по миризмата.

— Казаха ми да купя нещо.

— Не чула. Си отива — щракна Лай Ли с пръсти към вратата, сякаш се канеше да я отвори с магия. Тя все още ме разучаваше, мръщейки се, сякаш паметта й изневеряваше. После изведнъж намери това, което търсеше.

— Диместро — каза тя, почти усмихната.

— Ди Маестро.

— Умриеца.

Умрелия? Убиеца?

Тя посочи ниско с ръка към походна масичка и дървен стол с тръстикова седалка.

— Какво иска?

Казах й.

— Шеш?

Отново тънката полу-усмивка. Шест беше повече от обичайната поръчка на ди Маестро; тя знаеше, че са ме изиграли.

Тя се повлече в задната стаичка и започна да отваря и затваря чекмеджета. В затворената предна стая собствената ми миризма ме удари в носа. Умриеца, това бях и аз.

Лай Ли се върна от задната стаичка със загърнат в целофан пакет от ръчни цигари. Ох, помислих си аз, марихуана. Развлеченията в Бъркли. Дадох на Лай Ли двайсет и пет долара. Тя поклати глава. Дадох й още един долар. Тя отново поклати глава. Дадох и още два долара и тя кимна. Дръпна предницата на развлечената си дреха да ми покажа какво да правя с пакета и ме проследи с поглед, докато поставях увитите цигари в ризата си. После отвори вратата към слънцето, миризмите, жегата.

Децата пак се материализираха около мене. Отново разгледах най-малкото, мръсно дете — едно от двете, които бях видял най-напред. Очите му бяха кръгли и кожата му беше с един нюанс по-тъмна от останалите. Косата му беше събрана в миниатюрни равински къдрици. Децата го забелязваха само за да го цапардосат. Притичах през улицата до друг отворен магазин и купих „Джак Даниълс“ от един кланящ се скелет. Децата отново ме проследиха почти до портала, където дежурният ги разпръсна с един замах на своя М–16.

В бараката ди Маестро разопакова целофана и разучи всяка стегнато навита цигара по отделно.

— Лай Ли е влюбена в малкия ти образован задник — каза той.

Скут извади плик с лед от клуба и постави няколко кубчета в пластмасовите чаши. После отвори първата бутилка и наля на себе си. „Живот на фронта“ — каза той. Изпи цялата чаша на един дъх. „Превъзходно.“ И той си сипа нова чаша.

— Недей да бързаш — каза ми ди Маестро. — Не си свикнал с тая работа. Най-добре ще е да седнеш.

— Какво мислите съм правил в Бъркли? — попитах аз и неколцината от колегите ми ме нарекоха магарешко лайно.

— Това не е съвсем същото — каза ди Маестро. — Това не е просто трева.

— Дай му малко и да млъква, мама му — каза Атика.

— Какво е това? — попитах.

— Ще ти хареса — каза ди Маестро. Той сложи цигара в устата ми и я запали.

Поех известно количество остър, парфюмиран дим, докато Скут пееше: „Алилуя и ура, при тебе идва то сега, добре за нея и за мен добре, надявам се, че си задоволен.“

Задържайки дима, докато ди Маестро смукваше и подаваше дългата цигара на Ратман, аз си насипах кубчета лед в пластмасова чаша. Ди Маестро ми намигна и Ратман смукна дълбоко на два пъти, преди да подаде цигарата на Скут. Сипах уиски върху леда и се отдалечих от масата.

— Алилуя и ура — стържеше Скут, задържайки дима в дробовете си.

Чувствах коленете си странно изтръпнали, почти като гумени. Нещо в центъра на тялото ми се затопли, може би „Джак Даниълс“. Пиклок запали втората цигара, която стигна до мене, когато бях поел две глътки от питието.

Седнах, облегнат на стената.

— Добре добре за моя, добре добре за боя, добре добре за всичките, добре добре за пичките…

— Трябва ни музика — каза Ратман.

— Имаме си Скут — каза ди Маестро.

После светът внезапно изчезна и аз останах сам в черна бездна. Смееща се бездна от двете ми страни, свят без време, пространство или смисъл.

За миг се върнах в бараката и чух Скут да казва: „Точно така.“

След което вече не бях в бараката с трупния батальон и петте чувала, а в един познат свят, изпълнен с шум и цветове. Видях лющещата се фасада на таверната „Айдъл ауа“. Неонова реклама на бира светеше в прозореца. Фасадата никога не е била бяла, но упадъкът на нещата е не по-малко прекрасен от рождението им. Листата от бряст, кафяви и червени, се бяха струпали в канавката и през тях към канала се стичаше хладна вода. Детайлите бяха свещени. Бях нов човек в свят току-що сътворен.

Почувствах се цялостен и защитен — детето в мене бе също цялостно и защитено. То беше изоставило гнева и злочестината си и се вглеждаше в света с освежени очи. За втори път през този ден знаех, че искам още от нещо: едно вкусване не беше достатъчно. Знаех какво ми трябваше.

Това беше началото на моята наркомания, която продължи на приливи и отливи повече от десетилетие. Казвах си, че искам още и още от това блаженство, но истината е, че исках да уловя отново онова първо преживяване и да си го върна изцяло, защото нищо вече в последвалото десетилетие-и-нещо не можа да го надмине.

През това десетилетие едно момче от Милхейвън, което е много по-свързано с тая история, отколкото аз, започна странния си раздвоен живот. То загуби майка си на петгодишна възраст; беше научено да мрази, обича и да се страхува от едно наказващо божество и един грешен свят. Името на момчето беше Фийлдинг Бандолайър, но го знаеха като Фий до осемнайстата му година; след това имаше много имена, поне по едно за всеки град, в който живееше. Под една от тези имена то вече се е появило в този разказ.

Аз бях в Сингапур и Бангкок и различните животи на Фий Бандолайър бяха свързани с моя само посредством заглавието на една грамофонна плоча, „Синя роза“, записана от тенор-саксофониста Гленрой Брейкстоун през 1955 година в памет на неговия пианист Джеймс Тредуел, който беше убит. Гленрой Брейкстоун беше единственият голям джазов музикант на Милхейвън, единственият, който би могъл да се спомене редом до Лестър Янг, Уордъл Грей и Бен Уебстър. Гленрой Брейкстоун можеше да накара човек да види как музикалните фрази се преобръщат във въздуха. Страстно излъчване осияваше тези фрази и в своето преобръщане те имаха трайността на архитектурни постройки.

От детството си бях запомнил „Синя роза“ нота по нота, както можах да се уверя, когато си намерих копие от плочата през 1981 година в Бангкок и след двайсет и една години я чух отново в стаята си над пазара за цветя. Томи Фланъгън свиреше на мястото на Джеймс Тредуел, убития пианист. Страна I: „Тези глупави неща“, „Но не за мен“, „Някой да се грижи за мен“, „Звезден прах“. Страна II: „Ти или никой друг“, „Лястовица“, „Моят идеал“, „Есен е“, „Моята романтична история“, „Скръб по Джеймс“.

4

Когато изплувах от транса, предизвикан от цигарите на Лай Ли, намерих се седнал на пода в бараката до бюрото, с лице към отвореното складово помещение. Ди Маестро стоеше насред стаята, вторачен съсредоточено в нищото, като котка. Десният му показалец беше повдигнат, сякаш слушаше сложно музикално парче. Пайрът седеше, облегнат на противоположната страна, с още една стотица в едната си ръка и тъмнокафяво питие в другата.

— Добро ли беше пътуването?

— Какво има в него освен трева? — устата ми беше пълна с лепило.

— Опиум.

— Аха — казах аз. — Остана ли нещо?

Той смукна и кимна по посока на бюрото. Протегнах врат и видях две дълги цигари между пишещата машина и бутилката. Взех ги от бюрото и ги сложих в джоба на ризата си.

Пайрът зацъка с език.

Примижах с очи към светлината оттатък складовото помещение и видях Пиклок, легнал на леглото в камиона, заспал или упоен. Изглеждаше като голямо куче. Ако го доближиш, ще настръхне и излае. Ди Маестро се вслушваше в своята властна музика. Скут се разхождаше напред-назад край чувалите с телата, тананикайки си, докато разглеждаше етикетите с имената. Атика си беше отишъл. Ратман, който на пръв поглед също липсваше, най-сетне се появи във вид на две обувки, стърчащи изпод камиона. Една от бутилките „Джак Даниълс“ беше изчезнала, навярно с Атика, а другата беше три-четвърти празна.

Открих, че чашата е в ръката ми. Всичкият лед се беше стопил. Отпих от топлата водниста течност и тя пресече част от лепилото в устата ми.

— Кой живее извън лагера? — попитах.

— Там, където беше ти? Това е вътре в лагера.

— Но кои са те?

— Ние сме спечелили сърцата и умовете им — каза Пайрът.

— А децата чии са?

— Бени е на небето — каза Пайрът загадъчно.

Ди Маестро свали показалеца си:

— Бих пийнал още.

За моя изненада Пайрът се изправи, пресече бараката и взе една чаша, оставена на бюрото. Сипа два пръста уиски в нея и я подаде на ди Маестро. После се върна на мястото си.

— Когато пристигнах за пръв път в тоя шибан рай — каза ди Маестро, все още внимателно загледан в своята точка в пространството, — тук нямаше повече от две-три деца. Сега са почти десет — той изпи около половината от чашата. — Мисля, че всичките мязат на Кучето-от-Водопоя.

Това беше името на нашия командир. Скут спря да си тананика.

— Ох, Куре — каза той. — Ох, Исусе Христе!

— Чуй тая песенчица — каза ди Маесро.

Скут беше толкова възбуден, че дърпаше опашката на тила си.

— Пипнали са го най-сетне. Тука е. Проклетият кучи син е мъртъв.

— Това е един приятел на Скут — каза Пайрът.

Скут беше коленичил край един от чувалите, прокарваше ръцете си по него и се смееше.

— Близък приятел — каза Пайрът.

— Насмалко да влезе и да излезе от тука, преди да му засвидетелствам почитта си — каза Скут.

Той отвори чувала с една бързо движение и погледна предизвикателно към ди Маестро. Миризмата, която ни беше разделила, идваше от чувала. Ди Маестро се наведе и надникна в чувала.

— Тоя е значи.

Скут се смееше като щастливо дете.

— Това ми е наградата за тоя шибан месец. Насмалко да го изпусна. Знаех, че ще му се случи някой ден и все проверявах имената, но днес бил денят.

— Има точно такова шибано носле — каза ди Маестро. — И точно такива шибани очички.

Пиклок се размърда в леглото на камиона, седна, разтърка очи и се ухили. Подобно на Скут, Пиклок се ободряваше от всяко ново напомняне, че е във Виетнам. Вратата на другия край на бараката се отвори и аз се обърнах да видя как се намъква Атика. Беше с тъмни очила и чиста риза и внесе острия и чист дъх на сапун.

— Рана в гръдния кош — каза ди Маестро.

— Поне е умрял бавно — каза Скут.

— Хейвънс ли е това? — мъкненето на Атика се оживи. Той наклони глава и повдигна въображаема шапка, когато мина край мене.

— Намерих Хейвънс — каза Скут. Гласът му беше изпълнен със страхопочитание. — Едва не го изпуснах.

— Кой е проверявал етикета му? — попита Атика и за миг се спря.

Ди Маестро бавно се обърна към мене.

— Стани, Капуте.

Надигнах се. Частица от оня покой, който бе променил живота ми, се беше завърнала.

— Ти ли провери етикета на капитан Хейвънс?

Беше се случило отдавна, но аз си спомнях смътно, че съм проверявал етикета на капитан.

Дълбокият и тъмен смях на Атика звучеше като музика — като Гленрой Брейкстоун, ако трябва да съм точен.

— Шибаният професор не знаеше нищо за Хейвънс.

— Ъхъ — Скут поглъщаше с поглед вътрешността на чувала по начин, който започна да ме притеснява.

Попитах кой е Хейвънс.

Скут отново подръпна опашката си.

— Защо мислиш нося това шибано нещо? Заради Хейвънс. Това е моят протест — думата го впечатли. — Аз протестирам, ди Маестро — той направи с пръсти знака за мир.

— Скъпи, — каза ди Маестро — бомбардирай Ханой.

— Майната му, бомбардирай Сайгон — той ме посочи с показалеца си. Очите му горяха дълбоко в орбитите си и бузите му бяха хлътнали. Скут винаги балансираше между концентрацията и насилието и наркотиците правеха това балансиране още по-явно. — Никога ли не съм ти казвал за Хейвънс? Не съм ли ти произнасял речта за Хейвънс?

— Още не беше стигнал до нея — каза ди Маестро.

— Майната й на речта за Хейвънс — каза Скут. Неговият хлътнал, напрегнат поглед беше ужасяващ тъкмо в степента, в която показваше, че той мисли. — Знаеш ли какво не е наред, Капуте? — той отново направи знака за мира и го погледна, сякаш виждаше тоя жест за пръв път. — Правят го тъкмо тия, които не трябва. Хора, които смятат, че зад правилата има правила. Това е грешно. Биеш се за живота си, докато смъртта ви раздели, и после получаваш това. Мирът е битка, човече. Ако не знаеш това, спукана ти е работата.

— Мирът е битката — каза аз.

— Защото няма правила зад правилата.

Това, че почти разбирах за какво говори, ме ужасяваше — не исках да знам онова, което Скут знаеше. Прекалено скъпо струваше.

Хейвънс навярно беше причината Скут да е в трупното отделение вместо на бойното поле, където му беше мястото. Чудех се какво ли би могъл да направи някой като Скут, за да го изхвърлят от редовната му част, и сега ми хрумна, че всеки момент ще науча.

Скут погледна втренчено ди Маестро:

— Знаеш какво ще се случи тук.

— Ще го изпратим у дома — каза ди Маестро.

— Дай ми да пийна — каза Скут. Сипах му остатъка от „Джак Даниълс“ в моята чаша и прекосих бараката, за да погледна капитан Хейвънс. Подадох чашата на Скут и видях в чувала американец с кестенява коса. Челюстта му беше квадратна, а също и челото. Имаше такова едно шибано носле и такива едни шибани очички. Прозрачен пласт от найлон бе залепен върху дупката в гърдите му. Скут ми хвърли празната чаша и откопча ножа си от странния му ремък, който повече от всякога приличаше на телесна част. И тогава видях какво е.

Скут забеляза отвратното ми потреперване и отново обърна обезумелия си поглед към мене:

— Ти си мислиш, че това е отмъщение. Бъркаш. Това е доказателство.

Доказателство, че той е прав, а капитан Хейвънс е грешал — грешал от самото начало. Но каквото и да казваше, аз все пак си мислех, че е отмъщение.

Атика пристъпи напред с интерес. Пиклок се надигна от задната част на камиона.

Скут се наведе над тялото на капитан Хейвънс и започна да реже лявото му ухо. Това отне повече усилия, отколкото бях очаквал, и жилите в ръцете му се изопнаха. Най-сетне белезникавото парче месо се откъсна, много по-малко, отколкото бе изглеждало върху главата на капитан Хейвънс.

— Ще го изсуша и ще бъде чудесно след седмица-две — каза Скут. Остави ухото на бетона до себе си и се наведе над капитан Хейвънс като хирург по средата на операция. Усмихваше се съсредоточено. Скут заби двуострия връх под косата точно до раната, която беше нанесъл, и започна да движи острието нагоре покрай косата.

Извърнах се и някой ми подаде последната от стотиците, които бяха обикаляли. Дръпнах пак, върнах фаса и тръгнах покрай Атика към вратата.

— Ще стане хубаво украшение на стената — каза Атика.

Щом излязох навън, светлината ме удари в очите и земята се надигна към мене. Залитнах. Дочух грохот от далечни взривове и загърбих централната част на лагера, обзет от ирационалния страх, че от небето ще се посипят парчета от трупове.

Тръгнах безцелно по черен път, който минаваше през група буренясали дървета — тънки стволове с разпилени клони и листа на върха, като закъсняло хрумване. Помислих си, че армията бе решила да остави тези жалки дървета. Обикновено сравняваха със земята всички дървета, които им попаднеха. Следователно, искаха да скрият това, което беше зад дърветата. Почувствах се като гений, задето проумях това.

От другата страна на дърветата беше построено празно селище. Покрай две пресичащи се улички се редяха едноетажни дървени постройки. Нямаше врати и часови. В центъра на квартала пред мене, върху парче зеленина на пресечката на двете улици непознат военен флаг висеше до американското знаме.

Беше като град от призраци.

Един мъж с тъмни очила и спретнат сив костюм излезе от една от дървените сгради и ме изгледа. Той пресече грубата трева пред следващите две постройки, поглеждайки ме отвреме-навреме. Когато стигна до третата сграда, скочи по стъпалата и изчезна в нея. Видът му беше толкова неуместен, колкото локомотивът на Магрит, излизащ от камината.

Щом вратата се затвори за Магрит, друга се отвори и от нея се появи висок войник в зелени работни дрехи. Беше като фарс: село на пружина, където щом се затваряше една врата, отваряше се друга. Високият войник ме погледна, поколеба се и тръгна към мене.

Мамицата ти, помислих си, имам право да съм тук, аз върша мръсната работа заради задници като вас.

Той вдигаше прах, като ходеше. Носеше внушителен пищов 45-ти калибър в черен кожен кобур, окачен на платнен колан, а от издутия му, отпуснат джоб се подаваха две писалки. На яката му имаше две кръстосани пушки, а на еполетите му имаше капитанска звезда. В едната си ръка носеше нещо меко, а от цепката в яката му висеше ръчен часовник със стоманена каишка.

Сетих се да козирувам твърде късно. Докато ръката ми беше още при челото ми, видях, че мъжът, идващ срещу мене, има лицето, което току-що бях видял в чувала. Беше капитан Хейвънс. Погледът ми се спусна към етикета с името, пришит към ризата му. Стоманеният часовник скриваше първите две-три букви — виждаше се единствено СЪМ.

Хубав номер, помислих си. Първо виждам как го скалпират, после го виждам да идва към мене.

Помислих си за мокри листа от бряст в една канавка.

Призракът на капитан Хейвънс се усмихна. Призракът ме нарече по име и попита:

— Как разбра, че съм тук?

Когато се приближи, видях, че призракът е Джон Рансъм.

5

— Само догадка — казах аз и когато усмивката му стана скептична, добавих: — Просто вървях по пътя да видя къде отива.

— И аз горе-долу така дойдох тук — каза Рансъм. Беше достатъчно близо да се ръкува и като се протегна, навярно е усетил вонята на бараката, а може би и миризмите на уискито и на стотиците. Веждите му се сключиха. — Какво става с тебе?

— В трупното отделение съм. Ей там — кимнах към пътя. — А ти какво правиш? Какво е това място?

Той беше сграбчил ръката ми, но вместо да я раздруса, завъртя ме и ме тласна да се отдалеча от празния на вид лагер към тънките дървета.

— По-добре не се мяркай, докато не се оправиш.

— Трябваше да видиш какво правят останалите — казах, но седнах в основата на едно от дърветата и се облегнах на мазната пореста кора. Мъжът в сивия костюм и с тъмните очила излезе от сградата, в която бе влязъл преди малко, и закрачи през тревата към сградата, която бе напуснал преди това. Той скочи по стълбите и пипна джоба на гърдите си преди да влезе.

— Джони грабна пистолетите — казах.

— Това е Франсис Пинкъл, секретар на сенатор Бърман. Мисли си, че е Джеймс Бонд. В кобура под мишницата си има пищов. Даваме на сенатора кратка информация и след това ще го разведем с хеликоптер да му покажем един от проектите си.

— Някаква частна армия ли сте?

Той ми показа мекото зелено кепе в ръката си.

— Ти си един от ония типове с Хари Труманови ризи, дето носят куфарчета, живеят в провинцията Даларк и се забъркват с ярдците — изсмях се аз.

— Понякога ни карат да летим цивилни — каза той. Постави баретата на главата си. Беше тъмнозелена, с кожена лента по шева на дъното и имаше емблема с две стрели, кръстосващи меч над думите De Opperesso Liber. Отиваше му. — Откъде въшлив пехотинец като тебе знае толкова много?

— Човек научава доста, като работи в трупния батальон. Какво е това място тук?

— Група за специални операции. Яздим Бялата звезда, когато не сме в провинция Даларк да се забъркваме с ярдците.

— Наистина ли?

Джон Рансъм обясни, че програмата на ДКР в провинция Даларк е в действие от началото на шестдесетте, но той бил изпратен да наблюдава границата сред планинските области близо до лаоската граница, в Кан Дък. Миналата година бяха спуснали булдозер с парашут и бяха направили площадка за кацане на един хребет в джунглата. Докато търсели племето Кату, с което той по принцип трябвало да работи, на практика войниците му били насилствено набрани тийнейджъри от Дананг и Хю. Тийнейджърите били малко труднички, каза Рансъм. Не били като планинците. Той звучеше доста обезсърчен, докато говореше за войниците си, и ядосан, задето ме е оставил да забележа обезсърчението му — тийнейджърите слушали транзистори по време на патрулиране, каза той.

— Но убиват всичко, което шавне. Дори маймуните.

— От кога си тук?

— От пет месеца, но от три години съм в службите. Изкарах подготовката на Специалните сили в Бранг, дойдох точно навреме, за да взема участие в изграждането на Кан Дък. Не е като редовните войски — странно, но той говореше, като че ли се защитава. — Ние наистина вършим нещо. Влизаме в части на страната, които армията никога не вижда, и нашите елитни отряди нанасят сериозни поражения на виетконгците.

— И аз се чудех кой ги нанася тия поражения.

— Днес хората не вярват в елита, дори армията има проблем с това, но точно това сме ние. Чувал ли си за Съли Фонтейн? За Франклин Бачълър?

Поклатих глава.

— И ние сме доста елитни в трупното отделение. Чувал ли си за ди Маестро? Пиклок? Скут?

Той почти потрепера.

— Аз ти говоря за герои. Имаме хора, които са се били с руснаците на страната на Германия — и хора, които са се били с руснаците в Чехословакия.

— Не бях чул, че вече воюваме с руските — казах.

— Воюваме с комунизма — каза той простичко. — За това е цялата работа. Спираме разпространението на комунизма.

Беше съхранил вярата си дори през петте месеца, в които бе пасъл невръстните хулигани из планинските пущинаци. Мислех си, че разбирам как го е постигнал. Взираше се напред, за да зърне нещо подобно на абсолютното преживяване.

Щеше ми се да се запознае със Скут и Ратман. Мислех си, че сенаторът Бърман би трябвало да се запознае с тях. Биха могли да обменят мнения.

— Как си попаднал в трупното отделение? — попита Рансъм.

Франсис Пинкъл изскочи от едната сграда и огледа дали из призрачното селище не бродят мародерстващи виетконгци. Едър, побелял мъж, който навярно беше сенаторът, излезе след него, последван от полковник от Специалните сили. Полковникът беше нисък и набит и ходеше, като че ли се опитваше да забие краката си в земята единствено със силата на своята личност.

— Капитан Маккю сметна, че работата ще ми хареса.

Видях, че Рансъм запомня името му. Попита ме къде трябва да се присъединя към частта си и аз му казах.

Той обърна нагоре часовника си, висящ от яката му.

— Време е за моето шоу. Защо не си вземеш един душ и не изпиеш повечко кафета или нещо такова?

— Ти не разбираш трупното отделение — казах. — Така работим по-добре.

— Ще се погрижа за тебе — каза той и затича от гората към сградата на сенатора. После се обърна и махна с ръка.

— Може би ще се засечем в лагера Крандол.

Ясно.

Срещнах Джон Рансъм два пъти в лагера Крандол. Всичко у него бе променено, когато за пръв път го видях отново, а на втория път беше още по-променен. Едвам се беше измъкнал при едно укрепено планинско село, което се казваше Ланг Вей. Повечето от племето Бру, които били на негова страна, загинали, както и повечето от зелените му барети. Седмица по-късно Рансъм беше избягал от подземен бункер, пълен с труповете на приятелите му. Когато най-сетне оцелелите Бру стигнали до Ке Сан, морските пехотинци им отнели пушките и им наредили да се върнат в джунглата. По това време един виден морски офицер публично бе осмял това, което бе определил като „антропологическите“ бойни действия на Зелените барети.

6

Вече на две места използвам израза „дъното на света“, а това ще рече два пъти не на място. Нито аз, нито Джон Рансъм, нито който и да било от завърналите се е видял дъното на света. Виделите никога няма да проговорят. Ели Уизъл използва израза „деца на нощта“, за да опише преживелите нацисткия геноцид евреи: някои деца излязоха от нощта, други не, но онези, които успяха, бяха променени завинаги. На фон от нощ и мрак стои дете. Детето, чиято ръка е протегната към теб, е дошло точно от този мрачен фон. Детето ще проговори или ще остане безмълвно, според случая.

7

Смъртта на сестра ми Ейприл — убийството й — стана така. Тя беше на девет, аз на седем години. Беше отишла след училище да играе с приятелката си Маргарет Расмъсъм. Татко беше, където беше винаги в шест вечерта, на края на Шеста южна улица, нашата улица, в кръчмата „Айдъл Ауа“. Мама бе легнала да подремне. Къщата на Маргарет Расмъсън беше на пет пресечки от нас, от другата страна на улица „Ливърмор“. Но тя беше само на две пресечки, ако човек пресечеше „Ливърмор“ и преминеше направо през извития, подобен на виадукт тунел, който свързваше хотел „Сейнт Олуин“ с неговата пристройка. Скитници и пияници, каквито не липсваха в нашата махала, се събираха понякога в тоя тунел. Сестра ми Ейприл знаеше, че трябва да заобиколи през трите пресечки около фасадата на хотела и после да се върне по улица „Пюласки“, но тя беше винаги нетърпелива да стигне по-скоро до къщата на Маргарет и аз знаех, че обикновено минава през тунела.

Това беше тайна. Това беше една от нашите тайни.

Слушах радио сам във всекидневната. Искам да си спомня, понякога си мисля, че наистина си спомням чувство на ужас, свързано с тунела на „Сейт Олуин“. Ако този спомен е точен, аз знаех, че Ейприл щеше да пресече „Ливърмор“ за не повече от минута, че щеше да пренебрегне безопасността на обиколния път и да навлезе в тунела и че там нещо ужасно я чакаше.

Слушах „Сянката“, единствената радиопрограма, която наистина ме плашеше. „Кой знае какво зло се крие в човешките сърца? Сянката знае.“ След което идваше зловещ, смразяващ смях. Неотдавна татко ми беше показал една статия в „Леджър“, където се твърдеше, че истинската Сянка, прототипът на тази серия, е един старец, който живее в Милхейвън. Казваше се Леймънт фон Хайлиц и преди дълго време се бе нарекъл „любител-криминалист“.

Загасих радиото, но после крадешком го пуснах пак в случай, че майка ми се събуди и се зачуди какво правя. Излязох от предната врата и се затичах по пътеката към тротоара, откъдето побягнах към улица „Ливърмор“. Ейприл не стоеше на пресечката да чака светофара, което значеше, че вече е пресякла „Ливърмор“ и е навярно в тунела. Исках незабелязано да мина покрай „Айдъл Ауа“ и да видя как тънката русичка фигурка на Ейприл се появява в слънчевата светлина от другата страна на тунела. След това щях да се обърна и да се прибера вкъщи.

Не вярвам в предчувствия, не в моите. Вярвам, че другите хора ги имат, не и аз.

Един загубил скорост камион ми пречеше да видя другата страна на „Ливърмор“. Камионът беше голям и лъскав с някакво голямо име изписано от едната му страна, Олъртън може би, или пък Олингам. По улиците на Милхейвън все още растяха брястове, чиито листа бяха гъсто натрупани в канавката, където чистата вода от пукнат пожарен кран бълбукаше над и през тях и отнасяше няколко, като салове с цвят на препечен хляб, към отводнителния канал. Един сгънат вестник лежеше наполовина извън, наполовина във водата; помня фотографията на някакъв боксьор, който удря друг сред фонтан от пот и слюнка.

Най-сетне камионът се отмести напред, и Олъртън или Олингам с него.

Камионът отмина покрай предната част на извитото мостче към пристройката на „Сейнт Олуин“ и аз се наведох напред, за да видя през движещите се коли. Те се плъзгаха пред мене и скриваха това, което исках да видя. Бледосинята рокля на Ейприл се движеше в безопасност през тунела. Беше наполовината път през него, имаше може би още метър и половина преди да излезе в чезнещата дневна светлина. Потокът коли отново я отряза от погледа ми, след това ми позволи още един проблясък на синьо.

Сянката на възрастен се отлепи от мрака на стената и тръгна към Ейприл. Колите отново я скриха от погледа ми.

Навярно беше някой, който се прибираше през тунела — някой на път към „Айдъл Ауа“. Но голямата сянка се движеше към Ейприл, не покрай нея. Въобразих си, че виждам нещо в ръката на сянката.

През шума от клаксони и двигатели, стори ми се, че чувам глас, който се превръща в писък, но ново изригване на клаксони го преряза. Или нещо друго го преряза. Клаксоните спряха да вият, когато колите тръгнаха отново — коли, прибиращи се вкъщи в шест и петнайсет на една есенна привечер, под сводовете на брястовете по „Ливърмор“ и Шеста южна улица. Надникнах през колите, почти подскачайки от тревога, и видях странно отпуснатия гръб на Ейприл. Косата й падна назад на раменете й, а цялата ивица от златисто и светлосиньо, която беше гърбът й, се издигна. Ръката на мъжа направи движение. Аз се сраснах с тротоара от ужас.

За миг като че ли всичко на улицата, дори може би всичко в Милхейвън беше спряло, аз също. Мисълта за това, което се случваше оттатък улицата ме тласна през листата, запълнили канавката, към шосето. Вече нямаше движение, само един отвор между колите, откъдето видях роклята на Ейприл да плува във въздуха. Навлязох в отвора и едва тогава осъзнах, че колите ми текат от двете ми страни и че повечето от тях натискат клаксоните си. За миг, почти моят последен миг, знаех, че в тунела е спряло всяко движение. Мъжът беше спрял да се движи. Той се обърна към шума от улицата и аз видях формата на главата му, извивката на раменете му.

В този момент баща ми излязъл от „Айдъл Ауа“. Още неколцина мъже излезли с него, но той пръв преминал вратата.

Една кола удари слуха ми с клаксона си и аз извърнах глава. Към мене с някаква потресаваща бавност се приближаваше решетката на автомобил. Не можех да мръдна. Знаех, че колата ще ме удари. Тази сигурност съществуваше съвършено независимо от ужаса ми. Беше като да знаеш отговора на най-важния въпрос в някакъв тест. Колата щеше да ме удари и аз щях да умра.

Когато в „Мистерия“ писах за това в трето лице, беше по-лесно.

Виждането ми свършва с идването на колата към мене с потресаваща неспираема бавност, кадър по кадър, като кола, заснета на серия от фотографии. Татко и приятелите му видели как колата ме удря; как се закрепям за решетката; как после се плъзгам надолу, закачам се за орнамент на бронята и се влача десет метра, преди колата да спре и ме отхвърли.

В този момент умрях — момчето Тимъти Андърхил, седемгодишно, умря от шока и нараняванията. Имаше фрактура на черепа, тазът и десният му крак бяха разбити и то умря. Такъв момент не може да се види от тротоара. Имам спомен за усещането, че ме откъсва от тялото ми гигантска, неустоима сила и ме изстрелва в съвършено друго измерение. За ослепителна светлина. Това, което се запазва, е чувството, че съм оставил зад себе си аза си, личността и характера си, всичко лично. Всичко това бе изчезнало и нещо друго бе останало. Искам да си мисля, че Ейприл беше далеч пред мене, носена като лист през огромна тъмна облачна врата. Имаше колосална, унищожителна светлина, блаженство, екстаз, който можеш да заслужиш само умирайки. Безпросветен ужас обгражда и поглъща тоя спомен, ако това е спомен. Сънувам го два-три пъти седмично, малко по-често отколкото човека, когото убих лице в лице. Преживяването беше съвършено отвъдсловесно и, по някакъв изосновен начин, дълбоко нечовешко. Едно от най-силните ми и отчетливи впечатления беше, че хората не бива да знаят.

Събудих се опакован в гипс, парцал, развалина, в болнична стая. Последва една година злочестина, инвалидна количка и безсмислен гняв — всичко това е в „Мистерия“. Там я няма обаче безкрайната и безсловесна скръб на родителите ми. Собствените ми проблеми бяха затъмнени, съвършено засенчени от смъртта на Ейприл. И понеже виждам благонамерения й призрак отвреме-навреме, особено в самолети, предполагам, че и аз самият никога вече не съм се съвзел напълно.

На петнайсети октомври, докато все още бях в болницата, стана първото от убийствата на Синята Роза и то почти на същото място, където загина Ейприл. Жертвата беше една проститутка, която се казваше Арел Монагън, с уличен прякор Фанси. Беше на двайсет и шест години. Над тялото й на тухлената стена на „Сейнт Олуин“ убиецът беше написал думите СИНЯ РОЗА.

Рано сутринта на двайсети октомври в леглото в 218 стая на „Сейнт Олуин“ беше намерен трупа на Джеймс Тредуел. Той също бе убит от някой, който бе написал СИНЬ РОЗА на стената над тялото.

На двайсет и пети октомври друг млад мъж, Монти Лелънд, беше убит късно през нощта на ъгъла на Шеста южна и „Ливърмор“. Ъгълът на „Айдъл Ауа“ е прикрил убийството от редките в тоя час коли. Обичайните думи, изписани до входната врата на кръчмата, бяха замазани с прясна боя от собственика Роман Маджестик, веднага щом полицията разреши.

На трети ноември един млад лекар на име Чарлс „Бъз“ Ланг успя да оживее въпреки раните, нанесени от незабелязан нападател, който го беше оставил, смятайки, че е мъртъв, в къщата му на източната страна на Милхейвън. Гърлото му беше прерязано изотзад и нападателят беше написал СИНЯ РОЗА на стената над спалнята му.

Последното убийство на Синята Роза — или поне това, което в продължение на четиридесет и една години изглеждаше да е последното — беше убийството на Хайнц Стенмиц, месар, който живееше на улица „Мъфин“ с жена си и поредица от деца за отглеждане[6], все момчета. Четири дни след нападението на лекаря, Стенмиц беше убит пред магазина си, в непосредствено съседство до къщата си. Не ми е трудно да си припомня господин Стенмиц. Беше обезпокояващ човек, и когато видях името му в подзаглавието на „Леджър“ (заглавието беше УБИЕЦЪТ НА СИНЯТА РОЗА ВЗЕМА ЧЕТВЪРТАТА СИ ЖЕРТВА), изпитах дребнаво задоволство, което би шокирало родителите ми.

Аз знаех, каквото родителите ми не знаеха — отказваха да знаят, въпреки един голям скандал през предишната година — че има двама господа Стенмицови. Единият беше тевтонец, без чувство за хумор, но работлив месар, който им продава пържоли и колбаси. Висок, рус, брадат, синеок, той се държеше с агресивно чувство за собствена правота, от което родителите ми дълбоко се възхищаваха. Поведението му беше на военен в смисъла, в който военен беше образът, отново и отново игран от С. Обри в холивудските филми на трийсетте и четиридесетте.

Другият Стенмиц беше оня, когото виждах, когато родителите ми пъхаха два долара в ръката ми и ме пращаха до месаря да си купя хамбургер. Родителите ми не вярваха в съществуването на този друг мъж у господин Стенмиц; ако бях настоявал върху съществуването му, неверието им щеше да се превърне в гняв.

Господин Стенмиц, когото виждах, когато бях сам, винаги излизаше иззад тезгяха. Навеждаше се и разтъркваше главата ми, ръцете ми, гърдите ми. Огромната му руса брадата глава идваше прекалено близко. Миризмите на сурово месо и кръв, винаги прекалено силни в магазина, се сгъстяваха, сякаш месарят се хранеше и поеше с тях. „Дошъл си да видиш своя приятел Хайнц?“ — потупване по бузата. „Не можеш да не видиш приятеля си Хайнц, нали така?“ Остро, почти болезнено потупване по задните части. Дебелите му червени пръсти намираха джобовете ми и започваха да се намъкват. Очите му бяха най-светло, най-бледо сините, които някога съм виждал, очите на финско куче за шейна. „Имаш два долара? За какво са ти тия два долара? За да ти покаже приятелят ти Хайнц една интересна изненада може би?“

— Хамбургер — казах аз.

Пръстите щипеха и ровеха в джобовете ми. „Има ли любовни писъмца тука? Има ли снимка на хубави момиченца?“

Понякога виждах бедното дете, което беше изпратено за отглеждане в къщата му, детето, заради което плащаха на господин и госпожа Хайнц, и гледката на тоя окаян Били или Джо ме караше да побягвам. Нещо се беше случило на тези деца: те бяха изстискани и премазани. Бяха винаги възмръсни и дрехите им бяха или твърде големи, или твърде малки, но най-страшното беше, че у тях нямаше човещина, нямаше светлина — те бяха източени от тях.

Когато видях името на господин Стенмиц под ужасното заглавие, бях изумен и омагьосан, но най-вече почувствах облекчение. Нямаше вече да се налага да ходя сам в магазина му вече; нямаше да се налага да изтърпявам напрежението, когато отивах с родителите си и там виждах това, което те виждаха, С. Обри Смит в престилка на месар, виждайки същевременно другия, зловещ Хайнц Стенмиц да намига и да шава под маската.

Доволен бях, че е мъртъв. Не би могъл да е толкова мъртъв, колкото аз бих искал.

8

После убийствата спряха. Последният път, когато някой написа СИНЯ РОЗА на стена, беше при „Висококачествено месо и домашни колбаси“ на Стенмиц. Оня, който изписваше тези мистериозни думи близо до телата на жертвите си, беше решил, че е квит. Планът му, какъвто и да е бил, се беше осъществил, или яростта му се беше изчерпала. Милхейвън чакаше нещо да се случи; Милхейвън искаше продължението.

След месец и при страхотна разгласа продължението дойде. Един от най-ясните ми спомени от началото на годината на оздравяването ми се отнася до разкритията на „Леджър“ за тайната история на убийствата. „Леджър“ намери скрита връзка между убийствата на Синята роза и беше във възхита — оная възхита, която се представя за потресените — от неочаквания край на историята. Аз четях страшно много през тази година, но нищо не четях така жадно, както „Леджър“. Беше ужасно, беше трагично, но беше такава страхотна история. Това стана моята история, историята, която най-вече ми разкри света.

При всяка поява на историята на Уилям Дамрош в приложението на „Леджър“, аз си я изрязвах и залепвах в една вече доста издута тетрадка. Когато беше намерена, тази тетрадка предизвика известни вълнения. Мама си мислеше, че едно седемгодишно дете, толкова заинтригувано от ужасното, би трябвало самото то да е ужасно; татко мислеше, че цялата тая работа е срамота. Не беше по ума му, не беше по силите му. От всичко се отказваше, включително и от нас. Той загуби работата си като оператор на асансьора в „Сейнт Олуин“ и се изнесе. Дори преди уволнението си от „Сейнт Олуин“ той показваше признаци, че се превръща в един от пияниците, които се навъртаха покрай Тунела на Мъртвеца, а след като го уволниха и той се премести на квартира на улица „Олдтаун“, той се присъедини към тях за известно време. Татко не пиеше в Тунела на Мъртвеца. Носеше бутилката си, увита в кафяв хартиен плик, на други места из Долината и из отсамната южна част на града, но дрехите му станаха мръсни и вмирисани, той рядко се бръснеше, започна да изглежда стар и неуверен.

Първите страници на „Леджър“, които залепих в тетрадката си, описваха как инспекторът по убийствата, натоварен с разследването на случая, бе намерен седнал на бюрото в неугледния си приземен апартамент с дупка от куршум в дясното слепоочие. Беше в деня преди Коледа. Какъвто си беше „Леджър“, кръвта и другите работи на стената край тялото не бяха оставени неотразени. Служебният пистолет на Дамрош, „Смит & Уесън“ калибър 38, от който един-единствен куршум бе изстрелян, висеше от дясната му ръка. На бюрото пред инспектора имаше бутилка бърбън „Три федърс“, почти празна, празна чаша, писалка и правоъгълен лист хартия, откъснат от тетрадка, която също беше на бюрото. Думите СИНЯ РОЗА бяха изписани с главни печатни букви на листа. Някъде между три и пет сутринта Дамрош бе допил уискито си, написал двете думи на лист хартия от тетрадка и чрез самоубийството си признал, че е извършил убийствата, които трябваше да разкрие.

Понякога животът е като роман.

Последвалите материали издириха необикновената история на Уилям Дамрош. Истинското му име беше Карлос Розарио, не Уилям Дамрош, и той е бил не толкова роден, колкото изхвърлен в света на смразяващия януарски вятър — анонимен гражданин бе видял полумъртвото дете на замръзналия бряг на река Милхейвън. Гражданинът се беше обадил в полицията от телефонната будка в пивницата „Грийн Уоман“. Когато полицията се смъкнала от моста да спаси детето, намерила майка му, Кармен Розарио, убита с нож под моста. Престъплението не било никога разкрито. Кармен Розарио била незаконна емигрантка от Санто Доминго, проститутка, така че полицията направила съвсем формални опити да открие убиеца й. Безименното дете, което било наречено Били от поелия го от полицията социален работник, преминало през серия от платени гледачи. Станало необуздан, сексуално несигурен тийнейджър, чиято интелигентност му служела предимно за да го вкара в беля. Поставен пред избора затвор или военна служба, той избрал армията; и животът му се променил. Сега вече бил Били Дамрош, бил взел името на последния си гледач, и умеел да използва интелигентността си, за да отървава кожата. Излязъл от армията с кутия медали, с много белези и с намерението да стане полицай в Милхейвън. Сега, с изпреварващото знание на ретроспекцията, мисля, че е искал да се върне в Милхейвън да намери убиеца на майка си.

Според полицията той не би могъл да е убиецът на Ейприл, тъй като убивал само хора, които познавал.

Монти Лелънд, който бе убит пред „Айдъл Ауа“ беше дребен престъпник, един от информаторите на Дамрош. В началото на кариерата си, преди да бъде прехвърлен от нравствената полиция, Дамрош многократно бе арестувал Арлет Монагън, проститутката, заклана зад „Сейн Олуин“, една доста рехава улика, тъй като много други офицери от нравствената полиция, бъдещи и настоящи, я бяха арестували не по-рядко. Прие се също, че Джеймс Тредуел, пианистът от оркестъра на Гленрой Брейкстоун, е бил убит, защото е видял Дамрош да убива Арлет.

Най-многозначителни бяха връзките на инспектор Дамрош с последните две от жертвите.

Пет години преди да започнат убийствата, Бъз Ланг беше живял заедно с Уилям Дамрош в продължение на една година. Тази информация идваше от една икономка, която д-р Ланг беше уволнил. Те бяха повече от приятели, заяви икономката, тъй като никога не ми се налагаше да сменям повече от един комплект чаршафи, и мога да ви кажа, че се караха като куче и котка. Или като куче и куче. Милхейвън е консервативно място и Бъз Ланг загуби половината от пациентите си. За щастие, той си имаше частни пари — същите пари, с които беше плащал за киселата икономка и за голямата къща край езерото — и след време повечето от пациентите му се върнаха. Пред следствието Ланг винаги бе настоявал, че не Уилям Дамрош се е опитал да го убие. Той беше атакуван отзад в мрака и беше загубил съзнание, преди да успее да се обърне, но беше сигурен, че нападателят е бил по-едър от него. Бъз Ланг беше към сто и деветдесет сантиметра, а Дамрош — десетина сантиметра по-нисък.

Връзката на инспектора с последната му жертва беше най-красноречива. Навярно вече сте се досетили, че Били Дамрош бе едно от нещастните деца, преминали през неласкавите ръце на Хайнц Стенмиц. По това време Стенмиц беше вече опозорен. Той бе изпратен в държавен затвор за малтретиране на деца, след като една недоверчива социална работничка на име Доръти Грийнсглас беше открила най-сетне какво е правил с децата, оставени на грижите му. По време на едногодишния му престой в затвора жена му продължи да работи в месарницата, давайки шумен израз на оплакванията си — мъжът й, богобоязливият трудолюбив християнин, бил завлечен от лъжци и мошеници. Някои от клиентите й вярваха. След като Стенмиц се върна у дома, той застана зад тезгяха, като че ли нищо не се е случило. Други хора си спомняха показанията на социалната работничка и на малкото пораснали момчета, които се бяха съгласили да говорят.

Беше нещо, което би могло да се очаква — едно от тези изтормозени момчета се бе върнало да търси справедливост. Бе искал да забрави какво е правил — мразеше вида човек, в който Стенмиц го беше превърнал. Беше трагично. Благопристойните хора щяха да хвърлят всичко това зад себе си и да се върнат към нормалния живот.

Но аз преобръщах тетрадката си с изрезките отново и отново, опитвайки се да намеря фраза, отсянка в погледа, извивка на устните, нещо да ми подскаже дали Уилям Дамрош е мъжът, когото бях видял в тунела със сестра ми.

Когато се опитвах да мисля за това, чувах големи крила да се блъскат в главата ми.

Мислех си за Ейприл — носеща се пред мене към света от унищожителна светлина, света, който никой жив човек не трябва да познава. Уилям Дамрош беше убил Хайн Стенмиц, но аз не знаех дали той е убил сестра ми. А това значеше, че Ейприл щеше до безкрайност да се носи в тоя свят, който бях зърнал.

Разбира се, виждах призрака й понякога. Когато бях осемгодишен, обърнах се назад в един автобус и видях Ейприл през четири реда от мене, извърнала бледото си лице към прозореца. Дъхът ми секна и аз пак се извърнах напред. Когато пак погледнах назад, вече я нямаше. На единайсетгодишна възраст я видях на долния етаж на ферибота, с който аз и майка ми пресичахме езерото Мичиган. Видях я да носи една франзела през паркинга на един магазин за хранителни стоки в Беркли. Появи се в лагера Крандол във Виетнам сред цял камион военни сестри — деветгодишно златокосо момиченце сред униформени сестри, загледано в мен без усмивка. Два пъти съм я виждал да преминава с такси покрай мене в Ню Йорк. Миналата година летях до Лондон с Бритиш Еъруейс, обърнах се, за да повикам стюардесата и видях Ейприл да седи на последната седалка на последния ред на първа класа, загледана през прозореца с брадичка върху юмрука си. Обърнах се наред и затаих дъх. Когато пак се извърнах, седалката беше празна.

9

Там аз спускам кофите си, там топя писалката си.

10

Първата ми книга „Звярът на показ“ беше за фалшива самоличност. Оказа се, че и „Раздвоеният“ е също за сбъркана самоличност. Бях обсебен от Уилям Дамрош, истинско дете на нощта, който ме интригуваше, защото беше едновременно почтен човек и убиец. Както и Милхейвън, аз смятах, че е виновен. „Коко“ беше по същество разказ за объркана самоличност, а „Мистерия“ беше най-голямата грешка, допусната някога от Леймънт фон Хайнлиц, прочутият частен детектив на Милхейвън. Той си мислеше, че е открил убиеца и че убиецът след това се е самоубил. Тези книги са за това как историята, която знаем, не е точната или истинската история. Виждах Ейприл, защото ми липсваше и исках да я виждам, но и защото тя искаше да знам, че истинската история е била оставена в миналото. Което ще рече, че с една своя част аз съм очаквал позвъняването на Джон Рансъм още от времето, когато прочетох в „Леджър“ описанието на тялото на Уилям Дамрош, седнало мъртво пред бюрото си. Празната бутилка и празната чаша, увисналия пистолет, думите, написани на лист от тетрадка. Печатните букви.

Човекът, когото убих лице в лице с него, изскочи пред мене на една пътека, наречена „Поразяващия тигър“. Беше с очила и имаше кръгло, приятно лице, което мигновено застина от изумление. Беше лош войник, по-лош и от мене. Носеше дълга дървена пушка, която имаше вид на антика. Стрелях в него и той веднага падна, като кукла, и изчезна в дългата трева. Сърцето ми биеше до пръсване. Пристъпих напред, за да погледна, и си представих как вдига нож или насочва старинната пушка от мястото, където се бе скрил в тревата. Но все пак бях го видял да пада така, както мъртвите птици падат от небето и знаех, че няма да вдигне пушката. Зад мене крещеше един войник, който се казваше Линклейтър.

— Видяхте ли това? Видяхте ли как Андърдаун закова тая лепка?

— Андърхил — казах машинално.

Конър Линклейтър страдаше от някакъв дребен психичен дефект, поради който объркваше думите и изразите си. Веднъж каза: „Истината е в пудинга.“ Ето го пудинга. Обзе ме странно, мощно чувство на триумф, на победа, като че ли бях облят в кръв гладиатор на арената. Пристъпих в тревата и видях един крак в черни панталони, после друг крак, отворен до него, после тесния гръден кош и прострените ръце, най-сетне главата му. Куршумът беше влязъл в гърлото и бе откъснал задната част на врата. Беше като огледален образ на Андрю Т. Мейджърс, над чийто труп бях станал гмуркачът за бисери на трупното отделение.

— Добре го нареди, момче — каза Конър Линклейтър. — Наистина добре го нареди.

Дивото чувство за победа беше изчезнало. Чувствах се празен. Под тънките глезени стъпалата му бяха костеливи като риби. От брадичката нагоре видът му беше като че ли се опитваше да реши една от ония алгебрични задачи за това къде ще се срещнат два влака, ако се движат с различна скорост. Ясно виждах, че този човек има майка, баща, сестра, приятелка. Идваше ми да напъхам дулото на моя М–16 в раната в гърлото му и да го застрелям още веднъж. Хора, чиито имена никога нямаше да науча, които никога нямаше да научат моето име, щяха да ме мразят. (Тази мисъл ми дойде по-късно.) „Хей, успокой се — каза Конър. — Успокой се, Тим.“ Лейтенантът му каза да си зашие устата и ние продължихме по „Поразяващия тигър“. Макар и да знаех, че е невъзможно, почти очаквах да чуя как човека, когото убих, се отдалечава пълзешком през тревата.

11

Сутринта на деня, в който Джон Рансъм ми се обади, аз се събудих с потръпване. Не можех да се освободя от някакъв ужасен сън. Скочих от леглото, за да се отърся от него, и щом станах на крака, разбрах, че само съм сънувал. Беше малко след шест. Светлината на ранното юнско утро пламтеше по ръбовете на пердето до леглото ми. Погледнах от издигнатата платформа, където спях, към моята мансарда и видях книгите, натрупани по масичката за кафе, канапетата с набръчкани покривки, бюрото с купчината хартия, която беше една трета от черновата на роман, празния монитор и клавишите на компютъра, лазерния принтер на поставката му. На бюрото имаше три празни бутилки от минерална вода „Перие“. Царството ми беше наред, но имах нужда от още „Перие“. И бях все още разтърсен от съня си.

Седях в чист, технологически оборудван ресторант, много различен от „Сайгон“, виетнамския ресторант два етажа под моята мансарда на улица „Гранд“. (Двама приятели, Маги Ла и Майкъл Пул, живеят между мене и ресторанта.) Голи бели стени вместо изрисувани палмови листа, изрядно изгладени розови покривки за маса. Сервитьорът ми подаде менюто, бяло, дълго и твърдо сгънато, с името на ресторанта, напечатано върху него, „L’Imprime“. Отворих менюто и видях „Човешка ръка“, изредена между Les Viands[7]. Човешка ръка, помислих си, това е интересно, и когато сервитьорът се върна, поръчах я. Дойдоха почти мигновено, две големи, червени, чисто отрязани ръце, покрити с нещо, което приличаше повече на обвивката на шунка, отколкото на кожа. Нищо друго нямаше върху белия диск на чинията. Отрязах парче от основата на левия палец и го сложих в устата си. Изглеждаше недосготвено. След това дойде погнусяващото съзнание, че ям парче от ръка, отворих уста и го изплюх върху розовата салфетка. Блъснах чинията по масата, като се надявах сервитьорът да забележи, че нямам стомах за подобно ястие. В тоя момент се събудих разтреперан и скочих от леглото.

От нарастващата светлина, която пламтеше около ръба на завесата, разбирах, че денят ще бъде горещ. Щеше да бъде едно от онези нетърпими нюйоркски лета, когато кучешките лайна по тротоарите димят като мекици. До август целия град ще потъне в гънките на хавлия от горещина и влага. Излегнах се в кревата и се опитвах да овладея треперенето си. Отвън, от слънчевото пространство между сградите, чух гукането на птица и си помислих, че е бял гълъб. Гълъбът издаваше утринни звуци и за миг мислите ми се препънаха о въпроса дали птицата е утринен или траурен гълъб[8]. Повикът й беше мек, въпросителен и когато звукът ме достигна отново, аз чух какъв е този повик. Ох — поемаше тя дъх, — кой? Ох (поемане на дъх), кой, кой? Ох, кой? Изглеждаше като въпрос, който съм чувал цял живот.

Станах и взех душ. Така както някои хора си пеят, аз казвах Ох, кой? След като се избърсах, сетих се за двете червени ръце върху бялата чиния и си записах, каквото помнех, в една тетрадка. Сънят беше вест и дори ако никога не успеех да го разчета, може би щях да успея да го използвам в някоя книга. След това записах какво беше казал гълъбът, като си мислех, че въпросът може да е свързан със съня.

Работата ми вървеше бавно, както бе вървяла четири-пет сутрини подред. Бях стигнал до задънена улица в книгата си — трябваше да реша един проблем, който разказът ми беше поставил. Написах няколко изречения, отлагащи решението, направих няколко бележки и реших да отида на дълга разходка. Ходенето предлага чист бял лист на ума. Станах, сложих писалка в джоба на ризата си и бележник в задния джоб на панталона и излязох от апартамента.

Когато ходя, изминавам големи разстояния — улицата ме развлича и успокоява. Според теорията, ведрата се спускат в кладенеца и изваждат вести за бележника ми, докато вниманието ми е насочено другаде. Не си преча сам; мисля си за други неща. Улиците отминават покрай мене и думите и изреченията започват да запълват белия лист, но листът остана празен през целия Сохо, и до средата на площад „Уошингтън“ все още не бях изваждал бележника си от джоба. Наблюдавах как едно момче криволичи със скейтборд покрай трафикантите на наркотици с техните раници и куфарчета; видях моторна лодка да се плъзга по синята вода. Един от персонажите ми я управляваше. Той примижваше срещу слънцето и отвреме-навреме вдигаше ръка и засенчваше очите си. Беше ранно утро, точно след изгрев, и той се носеше по едно езеро. Носеше сив костюм. Знаех къде отива, извадих бележника си и написах: Чарли — моторна лодка — костюм — изгрев — доковете при къщата на Лили — скрива лодката в тръстиките. Видях капчици върху реверите на хубавия сив костюм на Чарли.

Това значи беше решил да прави Чарли Карпинтър.

Тръгнах нагоре по Пето авеню, заглеждайки се в отиващите на работа хора, и видях Чарли да скрива лодката си зад високите тръстики в края на мястото на Лили Шиън. Той скочи на мократа земя, оставяйки лодката да се върне обратно в езерото. Тръгна между тръстиките и избърса лицето и ръцете си с носната си кърпа. След това опипа влажните места по костюма си. Спря за миг да среше косата си и да затегне вратовръзката си. Прозорците на Лили не светеха. Той тръгна забързано по дългата поляна към верандата й.

На Четиридесета улица спрях за чаша кафе. На Двайсет и четвърта улица Лили излезе от кухнята си и видя Чарли да стои на входната й врата. Реши да се отбиеш на път за работа, Чарли? Тя носеше дълга памучна роба, бяла на малки сини цветчета, и косата й беше в безпорядък. Видях, че Лили неотдавна е сложила морав лак на ноктите на краката си. Вечно поднасяш изненади.

Тук нещата спряха, поне докато се задвижат отново. На Петдесет и втора улица влязох в голямата книжарница „Б. Далтън“ да си потърся някои книги. В отдела за религия на долния етаж купих „Гностицизмът“ от Бенджамин Уокър. „Библиотеката на Наг Хамади“ и „Евангелие от Тома“. Изнесох книгите и реших да отида до Сентрал парк.

След зоопарка седнах на пейка, извадих тетрадката си и потърсих Чарли Карпинтър и Лили Шиън. Не се бяха помръднали. Лили все още казваше Вечно поднасяш изненади, а Чарли Карпинтър все още стоеше на входната врата с ръце в джобовете и й се усмихваше като малко момченце. И двамата изглеждаха добре, но аз не мислех за тях сега. Мислех си за трупното отделение и за капитан Хейвънс. Спомних си странните, побъркани мъже, с които бях прекарал това време и ги видях пред себе си, в бараката. Спомних си моя пръв труп и историята на Ратман за Боби Сует, който се бе превърнал на червена пара. Най-вече си спомнях Ратман, докато разправяше историята и размахваше пръст с бляскащи от гняв очи, цял вдаден в разказа за шума, който земята прави сама. Ратман ми се виждаше смайващо млад сега — кльощав по начин, по който са кльощави малките момчета.

И тогава, без да съм искал, си спомних част от онова, което се случи по-късно, така както си спомням, когато някой кошмар ме събуди. Трябваше да стана от пейката. Пъхнах бележника в джоба си и тръгнах безцелно из парка. От опит знаех, че ще минат часове преди да мога да работя или дори нормално да разговарям. Чувствах се, като че ли стъпвам по гробове — като че ли множество хора, подобни на Ратман или ди Маестро, които тогава бяха момчета под възрастта за гласуване или алкохол, лежат под тревата. Настръхнах, когато чух някой да идва след мене. Време беше да се прибирам. Обърнах се и тръгнах по посоката на, както се надявах, Пето авеню. Един гълъб плесна с криле и подскочи във въздуха, и тревата под него полегна като при излитането на хеликоптер.

Сякаш някаква стара част от тебе се събужда, ужасна, безполезна в сегашния ти живот, с навици и умения, които сега са разрушителни, но непокътнати, и онова, което е останало от настоящото ти аз, от личността, която си станал, се смалява и спаружва от тъга или отчаяние: лицето, което си станал, е само тънка черупка върху онова друго, по-напрегнато и по-застрашено аз. Най-силните, най-несмлените части от опита ти могат да се надигнат и да те поставят на мястото, където си бил, когато са се случили; всичко останало в тебе се отдръпва и плаче.

Видях лицето на мъжа, когото убих, у един китаец, който носеше дъщеря си на раменете си. Той изскочи на една почти невидима пътечка. Лицето му беше замръзнало — беше почти смешно, цялото това изумление. Гледах как китаеца носи дъщеря си към лавка за хот-дог. Кръглото лице на момиченцето се изпълни като чаша със сериозна, ликуваща съсредоточеност. Баща й държеше сгънат долар в ръка. Той носеше смехотворна стара пушка, която навярно беше страшно неточна. Пое сандвича, увит в бяла салфетка, и го подаде на дъщеря си. Без кетчуп, без горчица, без кисело зеле. Само основното за хот-дога. Аз вдигнах моя М–16 и го прострелях в гърлото, и той веднага падна. Беше като някакъв номер.

Чарли Карпинтър и Лили Шиън се бяха отвърнали от мене, скърцаха със зъби и виеха.

Седнах на една слънчева пейка. Потях се. Не бях сигурен дали съм вървял на изток към Пето авеню, или на запад, навътре в парка. Вдишвах и издишвах бавно, мъчейки се да овладея паниката си. Просто беше една от лошите. Нищо кой знае колко сериозно. Грабнах една от книгите, които бях купил, и я отворих наслуки. Беше „Евангелието на Тома“ и ето какво прочетох:

Царството небесно

е като жената на дълъг път, която

носи делва, пълна с ядене.

Когато дръжката се счупи,

яденето се разсипа след нея, така че

тя не забеляза, че нещо не е наред, докато

пристигна вкъщи, постави делвата на земята

и видя, че е празна.

Царството небесно

е като мъжа, който искаше да убие един

благородник.

Той извади меча си вкъщи, удари с него стената,

да провери дали ръката му е достатъчно силна.

После излезе и уби благородника.

Спомних си как баща ми пиеше зад хотела „Сейнт Олуин“. Суровата слънчева светлина на Милхейвън трептеше ослепителна по червените тухли о омасления бетон. Потопен в ослепителната светлина, баща ми надигна бутилката и отпи.

Изправих се и усетих, че краката ми още треперят. Седнах отново, преди някой да забележи. Две млади жени на съседната пейка се изсмяха за нещо и аз хвърлих поглед към тях. Едната каза: „Винаги си толкова тайнствена. Нека започнем отначало.“

Когато се върнах на улица „Гранд“, нанесох бележките си в компютъра и ги разпечатах. Видях, че съм набелязал работата си през следващите няколко дни. Можех да сляза долу за обяд, така че да мога да покажа на Маги Ла тези загадъчни, варварски стихове от гностическото евангелие, но си спомних, че е петък, един от дните, в които тя работеше над своята магистърска програма по философия към Университета на Ню Йорк. Отидох в собствената си кухня и отворих хладилника. На вратата му е прикрепена снимка, която изрязах от „Ню Йорк Таймс“ един ден, след като беше екзекутиран Тед Бънди. На нея е майка му с телефонна слушалка в едната ръка, докато запушва другото си ухо с показалец. Има къс бретон и големи очила и веждите й са се сключили от напрежение. Надписът е Луис Бънди от Такоума, щата Уошингтън, казва сбогом по телефона на сина си, Тиъдър Бънди, серийния убиец, който беше екзекутиран вчера сутринта във Флорида.

Винаги когато видя тази ужасна снимка си мисля, че трябва да я махна. Опитвам се да си спомня защо въобще съм я изрязал. След това отварям вратата на хладилника.

Телефонът иззвънява в момента, в който дръпнах дръжката. Затворих вратата и отидох в стаята да вдигна телефона.

Казах „ало“ и гласът от другата страна отговори със същото и замълча.

— С Тимъти Андърхил ли говоря? Тимъти Андърхил, писателя?

Когато признах, че съм тоя, когото търсят, телефониращият каза:

— Е, много време изтече, откакто се видяхме последно. Тим, Джон Рансъм се обажда.

И тогава почувствах: ами да, разбира се — сякаш съм знаел, че ще се обади, че отдавна предопределени събития ей-сега ще се случат и че точно това бях очаквал дни наред.

— Тъкмо си мислех за тебе — казах, защото в Сентръл Парк си бях спомнил последния път, когато го бях видял — той нямаше тогава нищо общо с приятелски настроения, оправдаващ се капитан, когото бях срещнал на края на лагера „Бяла звезда“, папагалски повтарящ лозунги за спирането на комунизма. Приличаше по-скоро на Скут. Около врата имаше огърлица от изсушени почернели нещица, които бях взел за уши, преди да установя, че са езици. Него бях виждал оттогава, но не бях забравил някои работи, които той каза през онзи ден.

— И аз мислех за теб — каза той. Сега звучеше много различно от мъжа, който бе носил огърлицата от езици. — Четях „Раздвоеният“.

— Благодаря — казах и се почудих дали това бе причината да се обади. Говореше мудно и изморено.

— Нямах предвид това. Помислих си, че би искал да научиш нещо. Помислих си, че би могъл да поискаш да дойдеш.

— Къде?

— В Милхейвън — каза той. После се изсмя и аз реших, че може би е пиян. — Сигурно не знаеш, че аз се върнах тук. Преподавател съм тук, в колежа „Аркхам“.

Това ме изненада. Колежът „Аркхам“, няколко тухлени постройки около изпотъпкана градинка, беше безрадостна институция западно от центъра на Милхейвън. Тухлите отдавна бяха станали мръсно-кафяви и прозорците винаги изглеждаха немити. Никога не се бе славил като особено добро училище и, доколкото знаех, нямаше никакви причини да се е подобрил.

— Преподавам религия — каза той. — Имаме малка катедра.

— Радвам се, че те чух отново — казах аз, започвайки да се освобождавам от разговора и от него.

— Чакай, слушай. Може би ще се заинтересуваш от нещо, което се случи. Искам, бих искал да поговоря с тебе за това.

— Какво е станало? — попитах.

— Някой е нападнал двама души и е написал СИНЯ РОЗА до телата им. Първата жертва е мъртва, но втората е в кома. Още е жива.

— О — не можех да кажа нищо повече. — Така ли?

— Втората беше Ейприл.

Кръвта ми спря.

— Жена ми, Ейприл. Още е в кома.

— О, боже — казах. — Съжалявам, Джон. Как е станало?

Той нахвърли набързо версията за нападението върху жена му.

— Исках само да те попитам нещо. Ако имаш отговор, ще бъде страхотно. А ако нямаш, нямаш.

Попитах го какъв е въпросът, но си помислих, че вече знам какво смята да попита.

— Все още ли мислиш, че този следовател, Дамрош, оня, когото си нарекъл Истърхаз в книгата си, е убил ония хора?

— Не — казах и почти въздъхнах, защото знаех какво би означавало да се отговори правдиво на тоя въпрос. — Научих някои неща, откакто написах книгата.

— За убиеца Синята Роза?

— Ни мислиш, че това е същият, нали?

— Ами напротив, така мисля — Джон Рансъм се поколеба. — В края на краищата, ако Дамрош не е бил убиецът, тогава той никога не е бил залавян. Отървал се е.

— Сигурно си много разстроен.

Той се колебаеше.

— Просто исках да поговоря с тебе за това. Аз… аз не съм много за пред хора, разбирам, но не искам да ти се натрапвам повече. Вече ми каза достатъчно. Дори не знам какво точно искам.

— Много добре знаеш.

— Чудех се дали не би дошъл тук да поговорим за това. Мислех си, че имам нужда от малко помощ.

Винаги си толкова тайнствена.

Нека започнем отначало.

[1] Свинският град (англ.) — Б. пр. ↑

[2] Ратман — човекът-плъх (англ.). — Б. пр. ↑

[3] Ярдци — прозвище на едно от племената, населяващо планинските райони на Южен Виетнам. — Б. пр. ↑

[4] Департамент за криминални разследвания. — Б. пр. ↑

[5] Вонящо североамериканско животно. — Б. пр. ↑

[6] В Америка сираците се дават за отглеждане у семейства, на които се заплаща от социални грижи. — Б. пр. ↑

[7] Ястия с месо (фр.). — Б. пр. ↑

[8] Игра на думи „Утро“ и „Траур“ звучат по един и същ начин на английски, макар че се пишат различно. — Б. пр. ↑

Част втора
Франклин Бачълър

1

Втората ми среща с Джон Рансъм във Виетнам се състоя, докато се опитвах да се реадаптирам след едно странно и обезпокоително четиридневно патрулиране. Не разбрах какво се е случило — не разбирах нещо, което бях видял. Всъщност, две необясними неща се бяха случили в последния ден от патрула и когато попаднах на Джон Рансъм, той ми обясни и двете.

Лагерувахме сред горичка в края на едно оризище. Същия ден бяхме загубили двама души, толкова нови, че вече бях забравил имената им. Сивкав влажен здрач се спускаше около нас. Не биваше да пушим и не трябваше да разговаряме. Един чернокож, двуметров, сто и двайсет килограмов мърморко, който се казваше Ленърд Хамнит, извади от джоба си писмо, получено месеци преди това, и изкриви поглед към него, опитвайки се да го прочете за хиляден път, като същевременно пъхаше праскови от консерва в устата си. Писмото се бе превърнало в дрипа, цялата в лепенки.

В този момент някой започна да стреля по нас, лейтенантът изрева „Мамицата им!“, ние хвърлихме храната и отвърнахме с огън към невидимите хора, които искаха да ни убият. Те продължиха стрелбата, така че трябваше да тръгнем през оризището.

Топлата вода се издигаше до гърдите ни. Когато достигнахме рововете, покатерихме се по насипа и паднахме в тинята от другата страна. Едно момче от Санта Крус, Калифорния, казваше се Томас Блевинс, беше простреляно отзад във врата и падна мъртво във водата точно преди първия насип, а едно друго момче, на име Тиръл Бъд, се закашля и го последва. Залепихме се към стените на последните два рова, когато големите снаряди загърмяха. Земята се тресеше, водата се покри с вълнички и краят на гората хвръкна във въздуха сред огнени гейзери. Чувахме писъците на маймуните.

Изпълзяхме един по един през последния ров на твърдата земя от другата страна на оризището. Малка група сламени колиби се виждаше през редките дървета. След това се случиха едно след друго двете неща, които не разбрах. Някой далече в гората изстреля един снаряд от минохвъргачка — само един. Една минохвъргачка, един снаряд. Паднах и зарових лице в тинята и всички около мене направиха същото. Мислех, че това може да е последната ми секунда на земята и лакомо вдъхнах колкото живот ми е останал. Изпитах оня безкраен момент на абсолютна безпомощност, когато душата едновременно се вкопчва в тялото и се приготвя да го напусне. Снарядът падна върху насипа на последния ров и го разби. Върху ни се изля порой от пръст, кал и вода. Парче от снаряда профуча над главите ни, отряза от едно дърво парче колкото хамбургер и отекна в каската на Спанки Бъридж със звука на тухла, която удря кофа за боклук. Парчето падна на земята. От него се изви струйка дим.

Надигнахме се. Спанки изглеждаше мъртъв, но дишаше. Ленърд Хамнит грабна Спанки и го метна на гръб.

Когато навлязохме в малкото селце от другата страна на оризището, можех да предвкуся донякъде оная окаяност, с която щях да се сблъскам по-късно в едно място, наречено Иа Тък. Ако мога да изрека това, без да впрягам цялата готическа описателна машина, мястото изглеждаше същностно, дълбинно недобро — беше прекалено тихо, прекалено застинало, абсолютно лишено от шум или движение. Нямаше кокошки, кучета или прасета; нито една старица не излезе да ни огледа; нито един старец не предложи помирителна усмивка. Колибите бяха празни — нещо, което не бях виждал никога преди във Виетнам и не видях никога след това.

Според картата на Майкъл Пул селото се казваше Бонг То.

Когато стигнахме центъра на празното село, Хамнит остави Спанки във високата трева. Аз изломотих няколко думи на лошия си виетнамски.

Спанки изпъшка. Той докосна леко каската си отстрани.

— Ударен съм в главата — каза той.

— Може да нямаш глава въобще, беше сложил само обшивката — каза Хамнит.

Спанки прехапа устни и започна да сваля каската от главата си. Изпъшка. Струйка кръв потече покрай ухото му. Най-сетне каската се изхлузи покрай една буца колкото ябълка, която бе изскочила от косата му. Със сгърчено лице, Спанки опипа огромната цицина.

— Виждам двойно — каза той. — Никога няма да мога да сложа пак каската.

— Успокой се — каза докторът. — Ще те измъкнем от тук.

— От тук ли? — оживи се Спанки.

— Ще те върнем в Крандол — каза докторът.

Една отвратителна отрепка, казваше се Спитални, се примъкна и Спанки се намръщи.

— Тук няма никой — каза Спитални. — Какво става, по дяволите?

Той приемаше празното селище като лична обида.

Ленърд Хамнит му обърна гръб и плю.

— Спитални, Таяно — каза лейтенантът. — Идете в оризището и донесете Тиръл и Блевинс. Сега.

Тату Таяно, който щеше да загине след шест и половина месеца и беше единственият приятел на Спитални, каза:

— Тоя път ти го направи, лейтенанте.

Хамнит се обърна и тръгна към Таяно и Спитални. Изглеждаше два пъти по-огромен, сякаш би могъл да отмества скали. Бях забравил колко е грамаден. Беше навел глава и около ирисите му се виждаше ореол от чисто бяло. Не бих се учудил, ако от ноздрите му излизаше дим.

— Ей, тръгнах, там съм вече — каза Таяно. Той и Спитални поеха бързо между редките дървета. Който беше изстрелял мината, беше си събрал багажа и изчезнал. Притъмня съвсем и комарите ни надушиха.

Хамнит седна толкова тежко, че усетих удара в ботушите си.

Пул, Хамнит и аз се вторачихме в селото.

— Може би няма да е зле да го огледам — обади се лейтенантът. Той присветна два пъти със запалката си и тръгна към най-близката колиба. Ние стояхме като глупаци, заслушани в комарите и шумовете на Таяно и Спитални, които влачеха мъртвите през рововете. Отвреме-навреме Спанки изпъшкваше и разтърсваше глава. Мина доста време.

Лейтенантът дойде забързан от колибата.

— Андърхил, Пул — каза той. — Искам да дойдете да видите.

Пул и аз се спогледахме. Пул изглеждаше на два психически сантиметра от това да се изсмее или да избухне. На фона на калното му лице очите му имаха размера на кокоши яйца. Беше навит като евтин часовник. Предполагах, че изглеждам по същия начин.

— Какво има, лейтенант?

Лейтенантът ни направи знак да го последваме в колибата и влезе обратно в нея. Пул имаше вид, като че ли се кани да застреля лейтенанта в гърба. След миг си дадох сметка, че аз самият изпитвам желание да застрелям лейтенанта в гърба. Изръмжах и тръгнах към колибата. Пул ме последва.

Непосредствено до прага стоеше лейтенантът и опипваше пистолета си. Той се намръщи, за да покаже, че прекалено бавно сме изпълнили заповедта му, после щракна със запалката си.

— Кажи ми какво е това, Пул?

Влезе в колибата, вдигнал запалката си като факла.

Вътре той се наведе и подръпна краищата на дървен капак на земята. Усетих миризма на кръв. Пламъчето угасна и мракът ни обгърна. Миризмата се надигаше от това, което беше под пода. Лейтенантът запали запалката и лицето у изскочи от мрака.

— Кажете ми какво е това.

— Тук крият децата, когато хора като нас се появят — казах. — Погледнахте ли вътре?

Познах по стегнатото му лице и стиснатите му устни, че не е. Нямаше намерение да слезе долу и да бъде изяден от Минотавъра, докато подчинените му стоят и зяпат наоколо.

— Поглеждането е ваша работа, Андърхил — каза той.

За миг двамата погледнахме слизащата в ямата стълба от обелени клони, привързани с парцали.

— Дай ми запалката — каза Пул и я сграбчи от ръката на лейтенанта. Той седна на ръба на дупката и се надвеси навътре, като свали пламъка под нивото на пода. Изсумтя към това, което виждаше, и за обща изненада се оттласна от ръба към отвора. Светлината угасна. Лейтенантът и аз се взряхме в тъмния отворен правоъгълник на пода.

Запалката светна отново. Виждах протегнатата ръка на Пул, подскачащото пламъче, пръстения под отдолу. Таванът на скритата стая беше по-малко от три сантиметра над главата на Пул. Той се отдалечи от отвора.

— Какво е това? Има ли… — гласът на лейтенанта проскърца, — има ли тела?

— Слез, Тим — извика Пул.

Седнах на пода и провесих крака в дупката. После скочих.

Долу миризмата на кръв беше погнусяващо силна.

— Какво виждате? — извика лейтенантът. Опитваше се да звучи като водач и гласът му изскимтя на края на въпроса.

Виждах празна стая с формата на огромен гроб. Стените бяха покрити с нещо като дебела хартия, придържана от дървени подпори, забити в земята. И по дебелата кафява хартия, и по две от подпорите личаха стари петна от кръв.

— Па̀ри — каза Пул и затвори запалката.

— Хайде, по дяволите — дойде гласът на лейтенанта. — Излизайте от там.

— Да, сър — каза Пул. Той отново запали. Многото пластове от дебела хартия образуваха поглъщателен слой между земята и стаята. Най-горният, най-тънък пласт беше покрит с вертикални редове от виетнамско писмо. Написаното изглеждаше като левите страници от преводите на Ту Фу и Ло По от Кенет Рексрот.

— Виж ти — каза Пул. Обърнах се и го видях да сочи нещо, което на пръв поглед имаше вид на сложно изплетено въже, прикрепено към окървавените дървени подпори. Пул пристъпи напред и плетката придоби отчетлив релеф. На около метър и двайсет от земята към подпорите бяха завинтени железни вериги. Дебелият слой хартия между двете вериги беше прогизнал от кръв. Пул доближи запалката до веригите и видя засъхнала кръв по металните брънки.

— Искам да излизате от там и то веднага — скимтеше лейтенантът.

Пул затвори запалката и двамата тръгнахме към отвора. Чувствах се сякаш съм видял светилището на скверно божество. Лейтенантът се наведе и ни подаде ръка, но разбира се, не се наведе достатъчно, за да ни достигне. Изкачихме се на ръце. Лейтенантът се отдръпна. Имаше слабо лице, дебел, месест нос и адамовата му ябълка подскачаше.

— Колко са?

— Колко какво? — попитах.

— Колко има там? — искаше да се върне в Крандол с добра бройка трупове.

— Това не бяха съвсем трупове, лейтенант — каза Пул, опитвайки се да не го разочарова прекалено рязко. Той му описа какво сме видели.

— Е, за какво е всичко това? — попита той. Имаше предвид, От каква полза за мене е това?

— Разпити, навярно — каза Пул. — Ако някой е разпитван там долу, никой извън колибата няма да чуе нищо. А през нощта можеш просто да извлечеш тялото в гората.

— Пункт за разпити — каза лейтенантът, изпробвайки израза. — Явни следи от прилагане на мъчения — той кимна отново. — Нали?

— Съвсем явни — потвърди Пул.

— Показва ни с какъв враг си имаме работа в тоя конфликт.

Не можех повече да издържам на такова малко разстояние от лейтенанта и направих крачка към вратата на колибата. Не знаех какво беше това, което видяхме с Пул, но знаех, че не е Пункт за разпити с Явни следи от мъчения, освен ако виетнамците не са започнали да разпитват маймуни. Хрумна ми, че написаното по стените би могло да е имена, а не поезия — помислих си, че сме се препънали о мистерия, която няма нищо общо с войната, виетнамска мистерия.

За миг в главата ми прозвуча музика от стария ми живот, прекалено красива, за да може да се изтърпи. Най-сетне се сетих каква е — „Разходка до райските градини“ от „Селските Ромео и Жулиета“ на Фредерик Делиус. В Бъркли я бях слушал стотици пъти.

Ако нищо не се беше случило, мисля, че щях да мога да повторя цялото парче на ум. Сълзи изпълниха очите ми и аз пристъпих към вратата на колибата. После се заковах. Едно момче на седем-осем години ме наблюдаваше с огромна сериозност от далечния ъгъл на колибата. Знаех, че не е там — знаех, че е дух. Не вярвах в духове, но той беше тъкмо това. Някаква част от ума ми, дистанцирана като криминален репортер, ме подсети, че „Разходка до райските градини“ беше за две деца, които скоро ще умрат, и че музиката в известен смисъл беше тяхната смърт. Избърсах очите си с ръка и когато свалих ръката си, момчето все още стоеше там. Погълнах с поглед русата му коса и кръгли тъмни очи, износената карирана риза и дочения панталон, поради които имаше вид на някой, дето би могъл да ми е познат от детството. После изведнъж изчезна, като трептящото пламъче на запалката. Едвам не изохках на глас.

Казах нещо на другите двама мъже и излязох в сгъстяващия се мрак. Смътно си давах сметка, че лейтенанта кара Пул да повтори описанието на подпорите и на кървавите вериги. Хамнит, Бъридж и Калвин Хил седяха, облегнати на едно дърво. Виктър Спитални обърсваше ръцете си о мръсната си риза; от цигарата на Хил се издигаше бял дим и Тина Пюмоу издуха дълга бяла струйка пара. Напълно убедено ми хрумна откачената мисъл, че това са Райските градини. Мъжете излегнати в мрака; рисунъкът на цигарения дим и рисунъкът, който образуваха позите им; настъпващият мрак, осезаем като одеало; рамката на дърветата и фонът на сиво-зеленото оризище.

Душата ми се беше върнала към живота.

След това си дадох сметка, че има нещо нередно в мъжете, подредени пред мене. Отново ми трябваше един миг, за да може умът да застигне интуицията ми. Доловил бях, че пред мене има двама мъже в повече. Вместо седем, бяха девет, но двамата, с които ставахме девет бяха все още зад мене в колибата. Един чудесен войник, казваше се М. О. Денглър, ме гледаше с нарастващ интерес и аз си помислих, че той знае точно какво си мисля. Изтръпнах. Видях Том Блевинс и Тиръл Бъд да стоят заедно на далечния край на взвода, малко по-окаляни от останалите, но иначе различаващи се само по това, че, подобно на Денглър, се взираха право в мене.

Хил захвърли цигарата си по ярка от светлина, Пул и лейтенант Джойс излязоха от колибата зад мене. Ленърд Хамнит потупа джоба си, за да се увери, че още не е загубил мистериозното си писмо. Погледнах пак в дясната част на групата — мъртвите вече ги нямаше.

— Да тръгваме — каза лейтенантът. — Нямаме никаква шибана работа тук.

— Тим? — попита Денглър. Не беше свалил поглед от мене, откакто бях излязъл от колибата. Поклатих глава.

— Какво имаше? — попита Тина Пюмоу. — Пикантно ли беше?

Спанки и Калвин Хил се изсмяха и запляскаха с ръце.

— Няма ли да подпалим това място? — попита Спитални.

Лейтенантът не му обърна внимание.

— Доста пикантно, Пюмоу. Пункт за разпити.

— Айде бе — каза Пюмоу.

— Тия хора си падат по мъченията, Пюмоу. Това е просто още едно свидетелство.

— Разбирам — Пюмоу ме погледна и очите му светнаха от любопитство.

Денглър се доближи.

— Просто си спомних нещо — казах. — Нещо от цивилизацията.

— По-добре забравете за цивилизацията, докато сте тук, Андърхил — каза ми лейтенантът. — Опитвам се да ви опазя живи, не знам дали сте забелязали това, но трябва да ми съдействате повече.

Адамовата му ябълка подскачаше като просещо кученце.

На другия ден имаше душове, истинска храна, кревати за спане. Чаршафи и възглавници. Двама нови заместиха Тиръл Бъд и Томас Блевинс, чиито имена не бяха вече споменати отново, поне от мене, докато дълго след войната Пул, Линклейтър, Пюмоу и аз не ги открихме заедно с други от нашите мъртви на Стената на Вашингтон. Исках да забравя за тоя патрул, особено това, което бях видял и преживял в колибата.

Помня, че валеше. Помня парата, която се надигаше от земята и се кондензираше върху металните прътове на палатките. По лицата около мене блестеше влага. Седнах в палатката на братята и слушах музиката, която Спанки Бърджис беше пуснал на големия ролков магнетофон, който беше купил в Тайпе. Спанки Бърджис нямаше Делиус, но това, което имаше, беше райско: велик джаз от Армстронг до Колтрейн на записи, направени за него от приятелите му в Литъл Рок и които той познаваше толкова добре, че можеше да намира конкретни писти и парчета, без да си прави труда да гледа брояча. Спанки обичаше да се прави на дисководещ на тези дълги сесии, сменяше ролките и навиваше хиляди метри лента, за да пусне едни и същи песни в различни изпълнения, дори една и съща песен, скрита под различни имена: „Чероки“ и „Коко“, „Индиана“ и „Дона Лий“ — или дълги поредици от песни, свързани чрез употребата на една и съща дума в заглавието им — „Мислех си за теб“ (Арт Тейтъм), „Теб, нощта и музиката“ (Сони Ролинс), „Обичам теб“ (Бил Евънс), „Ако можех да бъда с теб“ (Айк Куебек), „Оставам без дъх пред теб“ (Милт Джексън) и дори, от любов към шегата, „Ти прекрасна“ от Гленрой Брейкстоун. Но този ден Спанки беше в солово настроение и се ровеше из музиката на един голям тромпетист, Клифърд Браун.

В този зноен дъждовен ден Клифърд Браун се разхождаше до Райските градини. Да го слушаш беше като да гледаш как един усмихнат човек отваря с рамо огромната врата, за да нахлуят през нея ослепителните лъчи светлина. Бяхме в свят отвъд болката и загубата, въображението бе прогонило страха. Дори Котън от бреговия патрул и Калвин Хил лежаха на хълбок и слушаха, докато Спанки следваше инстинкта си от една писта на друга.

След като бе изпълнявал ролята на дисководещ за около да часа, Спанки пренави дългата лента и каза: „Достатъчно.“ Краят на лентата зашляпа по ролката. Погледнах Денглър, който изглеждаше замаян, сякаш се събуждаше от дълъг сън. Споменът за музиката беше все още около нас: през цепнатината на огромната врата все още се процеждаше музика.

— Искам да пуша и да си пийна — обяви Котън и се оттласна от кревата си. Той отиде до вратата на палатката и дръпна брезента, за да открие зеленината, влагата, ръменето. Оная ослепителна светлина, светлина от друг свят, започна да избледнява. Котън въздъхна, нахлупи шапка с широка периферия на главата си и се измъкна навън. Преди брезента да падне, видях как скача през локвите на път към бараката на Уилсън Манли. Почувствах се като че ли съм се върнал от дълго пътешествие.

Спанки бе поставил лентата с Клифърд Браун в картонената й кутия. Някой в дъното на палатката пусна армейското радио. Спанки ме погледна и сви рамене. Ленърд Хамнит извади писмото от джоба си, отвори го и го прочете много бавно.

Денглър ме погледна и се усмихна.

— Какво мислиш, че ще се случи? С нас, искам да кажа. Мислиш ли, че ще продължи така ден след ден, или ще става все по-странно и все по-странно? — Без да чака за отговор, той продължи. — Мисля, че донякъде ще изглежда същото, но няма да бъде — мисля, че започва да се топи по ръбовете. Мисля си, че това ти се случва, ако престоиш тук достатъчно дълго. Ръбовете се стопяват.

— Твоите отдавна са се стопили — каза Спанки и се разсмя на собствената си шега.

Денглър продължаваше да се взира в мене. Той винаги изглеждаше като сериозно тъмнокосо дете, униформата като че ли нямаше нищо общо с него.

— Искам да кажа ето какво — каза той. — Докато слушахме тоя тромпетист…

— Клифърд Браун — прошепна Спанки.

— … можех да видя нотите във въздуха. Сякаш бяха написани на дълъг свитък. И след като той ги изсвирваше, те задълго оставаха във въздуха.

— Сладурче — каза тихо Спанки. — Много разбираш от джаз, за бледолико скандинавче като тебе.

— Когато бяхме в онова село — каза Денглър. — Кажи ми за това.

Отвърнах му, че и той е бил там.

— Но на тебе ти се случи нещо. Нещо особено.

Поклатих глава.

— Е, добре — съгласи се Денглър. — Но това се случва, нали? Нещата се променят.

Не можех да говоря. Не можех пред Спанки Бъридж да кажа на Денглър, че ми се бяха привидели призраците на Блевинс, Бъд и едно американско дете. Засмях се и поклатих глава. Обзе ме огромна и тайна радост, че някой ден ще мога да пиша за всичко това и че детето бе дошло от някоя книга, която тепърва щях да напиша, за да ме търси.

2

Напуснах палатката със смътното намерение да изляза навън в почти недоловимата прохлада, която бе последвала дъжда. Слънцето отново се беше показало — тъмно-оранжева топка далече на запад. На дъното на десния ми джоб лежеше пакетче бял прах, така надълбоко, че пръстите ми едва го напипваха. Реших, че имам нужда от една бира.

Бараката, в която един предприемчив хитрец, Уилсън Манли, продаваше контрабандно бира и концентрати, беше от другата страна на лагера. За клуба на редниците и сержантите се говореше, че предлага евтина виетнамска бира „33“ в американски бутилки.

Имаше още едно място, по-далече от клуба, но по-близо от бараката на Манли и някъде помежду им по официалния си статус. На около двайсет минути път, на завоя на стръмно спускащия се път към летището, стоеше самотна дървена постройка, която се казваше „Билис“. Били отдавна си беше заминал, но клубът му, уж стар френски команден пост, беше останал. Когато беше отворен, поредица от стройни виетнамски момчета, които спяха в почти празните стаи на горните етажи, поднасяха питиетата. Бях посещавал тия стаи два-три пъти, но така и не разбрах къде отиват тези момчета, когато „Билис“ затваряше. „Билис“ нямаше въобще вид на френски команден пост: приличаше по-скоро на крайпътен хан.

Преди много време сградата е била боядисана в кафяво. Някой някога беше заковал с дъски двата предни прозореца на долния етаж, а някой друг бе отковал една полоса от дъски напряко на двата прозореца, така че светлината влизаше на две бели ивици, които се движеха по пода с напредването на деня. Нямаше електричество и лед. Ако имаш нужда от тоалетна, отиваш зад една преградка с обърнати метални отпечатъци от обувки от двете страни на дупка в пода.

Сградата беше разположена сред малка горичка на завоя на пътя и докато слизах по хълма с лице към залеза, един кален камуфлажно боядисан джип постепенно придоби видимост от дясната страна на бара, плавайки над дърветата като оптическа илюзия.

Тихите мъжки гласове затихнаха още повече, когато стъпих на гниещата веранда. Огледах джипа за знаци, но калта скриваше вратите. Някакъв бял предмет на задната седалка излъчваше матов блясък. Когато се вгледах, видях костен овал сред завито въже и едва след миг разпознах, че овалът е горната част на старателно почистен и избелен човешки череп.

Вратата се отвори преди да стигна бараката. Едно момче, на име Майк, стоеше пред мене в широки шорти с цвят каки и мръсна бяла риза, прекалено голяма за него. След миг той ме позна.

— О — каза той. — Да. Тим. Окей. Можеш да влезеш.

Държеше се със странна отбранителна напрегнатост и ми отправи притеснена усмивка.

— Наред ли е всичко? — попитах, защото всичко в поведението му подсказваше, че не е.

— Д-да — той се отдръпна, за да вляза.

Барът изглеждаше празен и ивицата светлина от отворите на прозорците беше достигнала дългото огледало, предизвиквайки бял пламък, ослепителен блясък. Атмосферата изглеждаше взривоопасна. Направих две стъпки и Майк ме заобиколи, за да се върне на мястото си.

— По дяволите — каза някой от лявата ми страна. — И това ли трябва да изтърпим.

Извърнах глава и видях трима мъже, седнали около кръгла маса до стената. Нито една от газовите лампи не беше запалена все още и блясъкът от огледалото правеше отдалечените места на бара още по-здрачни.

— Окей, окей — каза Майк. — Стар клиент. Стар приятел.

— Обзалагам се, че е — каза гласът. — Само не пускай жени.

— Няма жени — каза Майк. — Няма проблем.

Минах между масите и седнах на най-отдалечената от дясната страна.

— Уиски ли, Тим? — попита Майк.

— Тим ли? — каза мъжът. — Тим?

— Бира — казах аз и седнах.

Почти празна бутилка „Джони Уокър Блак“, три чаши и около дузина консерви от бира покриваха масата пред тях. Военният с гръб към стената размести някои от консервите, така че да видя пистолета му калибър 45 до бутилката от „Джони Уокър“. Той се наведе напред с предпазливата координираност на пияния. Ръкавите на ризата му бяха откъснати и кожата му беше почерняла от мръсотия, сякаш не се е къпал от години. Косата му беше подрязана с нож.

— Искам само да се уверя в едно нещо — каза той. — Не си жена, нали? Ще се закълнеш ли?

— Във всичко, каквото кажеш — казах.

Той сложи ръка на пистолета.

— Разбрах — казах. Майк притича покрай бара с бирата ми.

— Тим, смешно име. Като за някой дребосък — като за него — той посочи Майк с лявата си ръка, с цялата ръка, а не само с показалеца, докато дясната продължаваше да стои върху пистолета. — Тоя шибаняк би трябвало да носи рокля. Той всъщност е с рокля, мама му.

— Не си ли падаш по жените? — попитах. Майк остави консерва „Будвайзер“ на масата ми и поклати глава, на два пъти. Беше настоял да остана, защото се страхуваше, че пияният военен ще го застреля, но с мене нещата се бяха влошили.

Погледнах към двамата мъже с пияния офицер. Бяха мръсни и изтощени — каквото се бе случило с пияния, беше се случило и на тях. Разликата беше, че още не се бяха напили.

— Тоя лайняр от задния ешелон с присъствието си нарушава моето душевно равновесие — каза пияният на плещестия мъж от дясната си страна. — Кажи му да се омита или ще му се случи известна неприятност.

— Остави го на мира — каза другият. По мършавото му, изтощено лице бяха полепнали ивици кал.

Пияният офицер ме стресна, като се наведе към другия мъж и му заговори на ясен, сносен виетнамски. Беше старомоден, почти литературен виетнамски и той би трябвало да е мислел и сънувал на виетнамски, за да го говори толкова добре. Той приемаше за дадено, че нито аз, нито момчето бихме го разбрали.

Това вече е сериозно, каза той. Повечето хора на света, които не презирам, или вече са мъртви, или би трябвало да са мъртви.

Той каза и други неща и аз не мога да съм сигурен дали каза точно това, но поне приблизително това беше.

После произнесе на същия цветущ виетнамски, който дори в моите уши звучеше надут като езика на треторазряден викториански роман: Не забравяй какво носим със себе си.

Изисква се много време и търпение, за да се изчисти и избели кост. Черепът навярно е по-труден, отколкото останалата част от скелета.

Племенникът ви има нужда от още пиене — каза той и се намести назад в стола си, гледайки ме с ръка на пистолета.

— Уиски — каза плещестият военен. Майк вече сваляше бутилката от полицата. Разбираше, че офицерът иска да се нокаутира, преди да му се е наложило да застреля някого.

За миг ми се стори, че плещестият военен ми е познат. Главата му беше така гладко избръсната, че изглеждаше плешив, и очите му над ивиците кал бяха огромни. От яката му висеше часовник от неръждаема стомана. Той протегна мускулеста ръка към бутилката, която Майк му подаде, стараейки се да остане колкото е възможно по-далече от масата. Плещестият отвори капачката и наля в трите чаши. Мъжът в средата веднага изпи всичкото уиски в чашата си и хласна обратно чашата за още.

Мършавият военен, който досега бе мълчал, каза:

— Тук ще се случи нещо — той погледна право в мене. — А, приятел?

— Тоя не е приятел на никого — прекъсна го пияният. Преди някой да може да го спре, той грабна пистолета, насочи го през стаята и стреля. Блесна огън, чу се гръм и замириса на кордит. Куршумът проби меката дървена стена и нещо наляво от мене. През дупката се промъкна лъч светлина.

За миг оглушах. Допих бирата си и се изправих. Ушите ми пищяха.

— Ясно ли е, че ненавиждам необходимостта от такива свинщини? — изрева военният. — Поне това ясно ли е?

Военният, който ме беше нарекъл „приятел“, се изсмя, а плещестият наля още уиски в чашата на пияния. После се изправи и тръгна към мене. Под изтощението и мръсотията лицето му беше изопнато от напрежение. Той застана между мене и мъжа с пистолета.

Капитанът ме задърпа към вратата, все така стоящ между мене и другата маса. Погледна ме нетърпеливо, защото бях отказал да се движа с неговата бързина. После видях, че забеляза зениците ми.

— По дяволите — каза той, после съвсем спря да се движи и каза: — По дяволите! — но тонът му вече беше различен.

Започнах да се смея.

— Ама това… — той поклати глава. — Ама това наистина…

— Къде си бил? — попитах.

Джон Рансъм се обърна към масата.

— Познавам това момче. Стар футболен приятел.

Пияният майор сви рамене и остави пистолета на масата. Очите му бяха почти затворени.

— Не се интересувам от футбол — каза той, но вече не държеше оръжието.

— Почерпи едно сержанта — обади се мършавият офицер.

Джон Рансъм бързо отиде до бара и се протегна за чашата, която обърканият Майк му подаде. Рансъм мина между масите, напълни своята и моята чаша и донесе и двете при мене.

Главата на майора клюмаше на гърдите му. Когато брадичката му опря ризата, Рансъм каза: „Готово, Джед.“ Другият мъж измъкна пистолета изпод ръката на майора и го сложи под колана си.

— Аут е — каза Джед.

Рансъм се обърна отново към мене.

— От три дни е с нас и не е мигнал, един Господ знае колко още не е спал преди това — Рансъм нямаше защо да обяснява за какво говори. — Джед и аз дремвахме на смени, но той просто не спираше да говори.

Той се срина на един от столовете и наклони чашата към устата си. Седнах до него.

За миг всички се умълчаха. Ивицата светлина от пролуките на прозорците беше вече излязла от огледалото и доближила онова място на стената, което означаваше, че скоро ще изчезне. Майк махна шишето на една от лампите и започна да почиства фитила.

— Защо винаги като те срещна, си в такова шибано положение?

— Ти ли ме питаш?

Той се усмихна. Изглеждаше много различен от времето, когато се канеше да прави рекламна кампания за сенатора Бърман в лагера „Бяла звезда“. Беше погълнат още от войната и това още от войната сега беше в него.

— Отървах те от регистрацията на гробове в „Бяла звезда“, нали така?

Признах, че го е направил.

— Как го нарече, трупното отделение ли? Дори не е било истинска част за регистрация на гробове, нали така? — той се усмихна и поклати глава. — Единственият с някаква подготовка е бил оня сержант, как му беше името, италианско някакво?

— Ди Маестро.

Рансъм кимна.

— Цялата операция се проваляше.

Майк запали голяма кибритена клечка и докосна с нея фитила на газовата лампа.

— Чух разни работи — той се тръсна на стената и пи от уискито. Чудех се дали не е чул за капитан Хейвънс. Той затвори очи.

Попитах го дали е все още в планинските области на лаоската граница. Той поклати глава почти с въздишка.

— Не си вече с ония племена? Какви бяха, Кату?

Той отвори очи.

— Имаш добра памет. Не, не съм там вече.

Замисли се дали да каже нещо повече, но се отказа. Не беше оправдал надеждите си.

— Нещо като резерва съм, докато ме изпратят в Ке Сан. Там ще съм по-добре — Бру са страхотни. Но в момента искам само да се изкъпя и да си легна. Където и да е. Ще съм доволен от едно сухо местенце на равно.

— Откъде идваш?

— От вътрешността — лицето му се набръчка и оголи зъбите му. Ефектът беше толкова обезпокоителен, че не си дадох веднага сметка, че това е усмивка. — От много навътре. Трябваше да изведем майора.

Невежеството ми го накара да се изправи на стола си.

— Искаш да кажеш, че не си чувал за него? За Франклин Бачълър?

Помислих си, че съм чувал, че някой ми го е споменавал отдавна-отдавна.

— Години наред в джунглата. Бачълър е направил неща, каквито обикновените хора не са и сънували — той е легенда. Последният нередовен. Паднал е на колове от пунджи и е оцелял — още има белези.

Легенда, помислих си аз. Той беше един от Зелените Барети, които Рансъм бе споменавал в някакъв предишен живот в „Бяла звезда“.

— Командваше нещо като частна армия и свърши много добра работа в провинция Даларк. Беше там по своя собствена воля. Беше герой. По това няма две мнения.

Франклин Бачълър е бил капитан, когато Ратман и неговият взвод налетели на него, след като един редник на име Боби Сует се взривил на някаква пътека в провинция Даларк. Ратман бе помислил, че жена му е чернокос ангел.

Досетих се чий череп, увит във въже, лежеше на задната седалка на Джипа.

— Чувал съм за него — казах. — Познавах един, който го е срещал. Него и оная ярдка.

— Жена му — натърти Рансъм.

Попитах го къде отвеждат Бачълър.

— Ще спрем тая нощ за кратка почивка в Крандол. После отскачаме до Тан Сон Нхут и го отвеждаме в Щатите — в Лангли. Мислех си, че ще се наложи да го вържем, но май ще е достатъчно да го наливаме с уиски.

— Той ще си поиска пистолета.

— Може и да му го дам — погледът му показа какво мислеше, че ще направи майор Бачълър със своя пистолет, ако му бъде оставен за достатъчно дълго. — Няма да му е леко в Лангли. Ще стане горещо.

— Защо Лангли?

— Не питай. Но и не бъди наивен. Мислиш ли, че те не… — той не довърши. — Защо мислиш, трябваше въобще да го довеждаме?

— Предполагам, че е стъпил някъде накриво.

— Човекът е престъпил някои граници, може би много граници — но кажи ми можем ли да вършим това, което ни карат да вършим, без да престъпваме граници?

За миг ми се прииска да видя трезвите призрачни джентълмени от Лангли, Вирджиния, джентълмените с пригладена назад коса и раирани костюми. Да ги видя как разпитват майор Бачълър. Въобразявайки си, че те са сериозните мъже.

— Приличаше на това място, дето се казва Бонг То — Рансъм изчака да задам въпрос, после добави — град на призраци, искам да кажа. Предполагам, че не си чувал за Бонг То.

— Моята част попадна там — главата му подскочи. — Една мина ни подгони в селото.

— Видял си мястото?

Кимнах.

— Чудна история — сега той съжаляваше, че е споменал името.

Казах му, че не искам да знам никакви тайни.

— Не е тайна. Дори няма нищо военно.

— Просто град на призраци.

Рансъм все още се чувстваше неудобно. Той дълго въртя чашата в ръката си преди да отпие.

— С призраците му и всичко останало.

— Честно казано, не бих се учудил — той изпи остатъка и се изправи. — Да се погрижим за майор Бачълър, Джед.

— Добре.

Рансъм занесе нашата бутилка на бара.

Рансъм и Джед вдигнаха майора помежду си. Бяха достатъчно силни да го вдигнат с лекота. Мръсната глава на Бачълър клюмна напред. Джед сложи пистолета му в джоба си, а Рансъм пъхна бутилката в своя. Двамата понесоха майора към вратата.

Последвах ги навън. Чуваха се далечни артилерийски залпове. Беше вече тъмно и светлината на фенерите се процеждаше през пролуките в прозорците.

Всички слязохме по изгнилите стълби, като майорът се тръскаше между другите двама. Рансъм отвори джипа и двамата известно време наместваха майора на задната седалка. Джед се намъкна след него и го изправи на мястото му.

Джон Рансъм седна зад кормилото и въздъхна. Не го привличаше останалата част от работата.

— Ще те закарам до лагера — каза.

Седнах до него. Той запали и пусна светлините. Включи на задна и се изтъркаля назад.

— Знаеш защо е била мината, нали? — попита. Той ми се ухили и колата изскочи на пътя към централната част на лагера.

— Опитвал се е да ви пропъди от Бонг То, но тоя глупак, вашият лейтенант вместо това е отишъл право там, — той все още беше ухилен. — Как ли се е вбесил, като е видял тълпа кръглооки да отиват там.

— Но той не стреля повече.

— Не е искал да повреди мястото. Смята се, че то трябва да остане каквото си е. Те не биха употребили тая дума, но селото е нещо като паметник — той отново ме погледна. Направи пауза и после попита — Влезе ли в някоя от колибите? Видя ли нещо необикновено там?

— Влязох в една от колибите. Видях нещо необикновено.

— Списък с имена?

— На това приличаше.

— Е, добре — каза Рансъм. — Има разлика между частния и публичния срам. Между това, което се признава и това, което не се признава. Някои неща са приемливи, докато не започнеш да говориш за тях.

Той ме изгледа косо. Приближихме северния край на истинския лагер. Той избърса лицето си и люспи изсъхнала кал се посипаха от бузите му. Откритата кожа изглеждаше червена, както и очите му.

— Научих разни неща — продължи Рансъм.

Спомних си как бях помислил, че подредбата в мазето на колибата е била светилище на скверно божество.

— Един ден в Бонг То изчезва едно момченце.

Сърцето ми подскочи.

— Тригодишно, да речем. Достатъчно голямо, за да говори и да си докарва бели, но твърде малко, за да се грижи за себе си. Просто изчезва — яко дим. Два месеца по-късно се случва същото. Мама се обръща за малко и — къде по дяволите е малкият? Този път претърсват селото, сантиметър по сантиметър, после правят същото в оризището, после оглеждат гората.

Интересното идва после. Една стара жена излиза една сутрин да налее вода от кладенеца и вижда призрака на един пропаднал дъртак от съседно село, един местен нехранимайко. Той просто стои до кладенеца със събрани ръце. Гладен е — това знаят местните хора за призраците. Дъртото кльощаво копеле иска още. Иска да го хранят. Старата жена изпищява и припада. Като идва на себе си, призракът е изчезнал.

Тя разказва на всички какво е видяла и цялото село изпада в паника. Следващото нещо, за което се говори, е как две тринайсетгодишни момиченца работят в оризището, поглеждат и виждат една старица, която е умряла, когато са били на десет години — тя е на около два метра от тях. Косата й е на кичури и побеляла и ноктите й са дълги около трийсет сантиметра. Те започват да пищят и да плачат, но никой друг не я вижда, а тя все повече се приближава. Опитват се да избягат, но едното момиче пада и старицата скача върху него като котка. И знаеш ли какво прави? Отърква мръсните си ръце о лицето на пищящото момиче и облизва сълзите и лигите от пръстите си.

На следващата нощ двама мъже наминават към отходното място на селото и виждат в ямата два призрака, които тъпчат устите си с изпражнения. Те побягват обратно в селото и виждат половин дузина призраци около колибата на вожда. Искат да ядат. Един от мъжете изкрещява, защото не само вижда мъртвата си жена, но и я вижда как влиза в колибата на вожда без да използва вратата.

Мъртвата жена излиза обратно през стената на колибата на вожда. Тя ближе кръв от ръцете си.

Бившият съпруг стои там, сочейки с пръст и бръщолевейки, и майките и бабите на изчезналите момчета излизат от колибите си. Всички тези жени отиват, виейки, към вратата на вожда. И когато вождът излиза, те го блъсват и разпердушинват колибата. Знаеш какво са намерили.

Рансъм беше паркирал джипа близо до щаба на моя батальон и сега се усмихваше, като че ли е обяснил всичко.

— Но какво се е случило? — попитах. — Как ти научи това?

Той сви рамене.

— Сигурно съм чувал историята половин дузина пъти, но Бачълър знаеше за нея повече, отколкото който и да било. Сигурно са отнесли парчетата от тялото на вожда и са ги хвърлили в отходната яма. И с течение на месеците, малко по малко, всеки от селото е нарушил някаква граница. Сега вече всички виждали призраци постоянно. Бачълър каза, че те самите се превърнали в призраци.

— И ти ли мислиш, че са се превърнали в призраци?

— Ако питаш мене, мисля, че майор Бачълър се е превърнал в призрак. Нека ти кажа нещо. Светът е пълен с призраци и някои от тях са все още хора.

Излязох от джипа и затворих вратата.

Рансъм ме погледна през прозореца на джипа.

— Грижи се по-добре за себе си.

— На добър час с твоите Бру.

— Бру са фантастични — той включи на скорост и подкара, завъртайки със замах кормилото, така че джипът направи гигантски кръг пред щаба на батальона, преди Рансъм да включи на втора и да изчезне натам, където отиваше.

Трета част
Джо Рансъм

1

След като бях започнал да си припомням Джон Рансъм, не можех вече да се спра. Опитвах се да пиша, но книгата ми беше станала плоска като филм с Кент Смит и Глория Греъм. Обадих се на една пътническа агенция и запазих билет за Милхейвън в сряда сутринта.

Понякога въображението има изисквания, на които останалата част от психиката се съпротивлява, и във вторник през нощта аз сънувах, че тялото, което Скут енергично разчленява, е моето собствено.

Събудих се стреснат в удушливия мрак.

Чаршафът под мене беше студен и мазен от потта. На сутринта размазания жълт силует на тялото ми щеше да е отпечатан върху памучната тъкан. Сърцето ми бумтеше. Обърнах възглавницата и се преместих на сухо място на леглото.

2

Най-сетне си дадох сметка, че перспективата отново да видя Милхейвън ме изпълва с ужас. Милхейвън и Виетнам бяха по странен начин взаимозаменяеми, фрагменти от по-голямо цяло, от по-странна история — изгубена история, която предхожда легендите за Орфей и за жената на Лот и която ти казва: Ще изгубиш всичко, ако се обърнеш и погледнеш назад.Обръщаш се, поглеждаш. Унищожен ли си? Или намираш липсващото, обединително парченце от пъзела, тайната, изпълнена с архаичен и богоподобен ужас, от която си се предпазвал?

Рано в сряда сутринта взех душ, събрах си багажа и излязох на улицата да хвана такси.

3

Стигнах до аерогарата, качих се на самолета, седнах на мястото си, закопчах колана и изведнъж си дадох сметка, че на близо петдесетгодишна възраст прекосявам половината континент, за да помогна на някого да търси някакъв луд.

Но моите мотиви ми бяха ясни от момента, в който Джон Рансъм ми каза името на жена си. Отивах в Милхейвън с надеждата, че най-после ще науча кой уби сестра ми.

Стюардесата се появи пред мене и ме попита какво искам да пия. На ум казах: „Сода, моля“, но от устата ми излезе: „Водка с лед“. Тя се усмихна и ми подаде малка самолетна бутилчица и пластмасова чаша с ледени кубчета. Не бях пил алкохол от осем години. Отворих капачето на малката бутилка и налях водката върху парчетата лед, почти невярвайки, че го правя. Стюардесата отмина към следващия ред. Острият, горчив дъх на алкохол се надигна от чашата. Ако исках, можех да стана, да отида в тоалетната и да изсипя течността в мивката. Смъртта се беше облегнала на преградата в предната част на самолета и ми се усмихваше. Усмихнах се и аз, повдигнах чашата и отпих от ледената водка. Имаше вкус на цветя. Един пренебрегнат гласец в мене викаше не, не, не, о боже не, не е това, което искаш, но аз глътнах водката и веднага отпих още, защото тъкмо това исках. Сега имаше вкус на замръзнал облак — най-вкусният замръзнал облак в историята на света. Смъртта — тъмнокос ироничен мъж в сив двуредов костюм — кимна и се усмихна. Спомних си всичко, което ми харесваше в пиенето. Като си помислиш, осем години въздържание наистина си заслужаваха да се отпразнуват с едно-две питиета. Когато стюардесата се върна, разклатих чашата и поисках втора. И тя ми даде, ей-така.

Обърнах се небрежно да видя кой друг пътува и алкохолът в кръвта ми мигом се вледени: на два реда зад мене, при прозореца на последния ред от първа класа, седеше сестра ми Ейприл. За миг очите ни се срещнаха, после тя се извърна към сивото нищо отвъд прозореца, с брадичка опряна на деветгодишната си длан. Не я бях виждал от толкова отдавна, че бях успял да забравя противоречивите, мощни усещания, които появите й ми причиняваха. Изпитах прилив на любов, примесена както обикновено с тъга и скръб, а също и с гняв. Погълнах я с поглед, косата й, отегченото й, леко недоволно лице. Все още носеше синята рокличка, с която беше умряла. Очите й се обърнаха отново към мене и аз почти се изправих и стъпих на пътеката. Преди да успея да се мръдна, видях, че съм се вторачил в облечените копчета на униформата на стюардесата, която беше застанала между Ейприл и мене. Погледнах я в лицето и тя направи крачка назад.

— Желаете ли нещо? — попита тя. — Още една водка, господине?

Кимнах и тя тръгна по пътеката да донесе питието. Мястото на Ейприл беше празно.

4

Когато излязох замаян в чистите, ехтящи пространства на Милхейвънското летище, търсейки друго сиво привидение, подобно на мене, не можах да разпозная облечения в красив сив костюм, възпълен и оплешивяващ чиновник, който разглеждаше другите пътници. Най-сетне той застана точно пред мене. „Тим“ — каза той и избухна в смях. Най-после видях познатите черти на Джон Рансъм в лицето на мъжа пред себе си и се усмихнах. Беше добавил доста килограми и загубил доста коса от времето на лагера Крандол. Като се изключи загадъчното, неспокойно потрепване в изражението на лицето му, човекът, произнесъл моето име, би могъл да бъде президент на застрахователна компания. Той ме прегърна и за миг всичко онова, което бяхме видели през войната на нашето поколение, оживя около нас, но на разстояние, една надживяна част от биографията ни.

— Защо си винаги съкрушен, когато те срещам? — попита той.

— Защото когато те виждам, никога не е ясно в какво точно се набърквам — казах. — Но това е само временно опущение.

— Нямам нищо против да пиеш.

— Не прибързвай — казах. — Мисля, че цялата тая идея да дойда тук малко нещо ме е смразила.

Рансъм, разбира се, не знаеше нищо за детството ми — тепърва трябваше да му обяснявам защо съм бил така обсебен от Уилям Дамрош и убийствата, които му бяха приписани — и той отпусна ръце и отстъпи назад.

— Значи сме двама. Да слизаме да вземем багажа ти.

Когато Джон Рансъм излезе от магистралата, за да премине към центъра на Милхейвън на път за източната страна, видях един град, който ми беше само полупознат. Цели редици от стари тухлени сгради, потъмнели и опушени, бяха заменени от бляскави нови постройки, които сияеха в следобедната светлина; един паркинг беше преобразен в искряща градина; на мястото на мрачния стар салон имаше комплекс от привлекателни нови концертни зали и театри, които Рансъм нарече Център за изпълнителски изкуства.

Беше като пътуване от задната страна на филмово студио — новите хотели и офиси, които преобразуваха релефа на градинския пейзаж, изглеждаха илюзорни като декори, изградени върху истинското лице на миналото. След Ню Йорк градът изглеждаше невероятно чист и спокоен. Чудех се дали тревожещият, безреден град, който помнех, не бе изчезнал сред хиляди пластични операции.

— Предполагам, че колежът „Аркхам“ днес изглежда като „Станфорд“ — казах.

Той изсумтя.

— Не. „Аркхам“ е същата съборетина, която винаги е бил. Оправям се. Едвам-едвам.

— Как така се озова тук въобще?

— Ако се замислиш, което аз правя рядко, това май наистина изглежда малко странно.

Изчаках го да продължи.

— Отидох там заради един конкретен човек, Алън Брукнър, който беше шеф на катедрата по религия. Беше прочут в моята област, искам да кажа наистина прочут, един от трима-четиримата най-значителни специалисти в тая област. Когато правих доктората си, изчетох всичко, което някога е написал. Беше единственият истински учен в „Аркхам“, разбира се. Мисля, че тук са му предложили първата работа и на него не му е и хрумвало по-късно да търси по-бляскаво място. Този вид престиж не го интересуваше. След като в училището осъзнали какво имат, оставили са го сам да определя условията с надеждата, че ще привлече други с неговите мащаби.

— Ами ето, привлякъл е тебе.

— Не съм дори приблизително от неговия ранг. Той беше единствен. А когато други прочути религиоведи са идвали тук, те общо взето хвърляли по един поглед към „Аркхам“ и се връщали, откъдето са дошли. Той привлече наистина добри аспиранти, но и това донякъде западна напоследък. Доста западна, всъщност — Джон Рансъм поклати глава и замълча.

Сега минавахме по авеню „Гьоте“ с неговите огромни каменни къщи, отдавна вече разбити на офиси и апартаменти. Големите брястове, които някога растяха от двете страни на улицата, бяха загинали, но самата улица изглеждаше почти непроменена.

— Разбирам, че доста си се сближил с тоя професор — отбелязах. Бях забравил името му.

— Има такова нещо — каза Рансъм. — Ожених се за дъщеря му.

— Аха — казах. — Разкажи ми за това.

След Виетнам той беше отишъл в Индия и в Индия се беше върнал към живота. Беше се отдал на учение и медитация, учение и медитация, беше ухажвал душевния покой и го беше спечелил: щеше завинаги да остане човек, прокопал тунел през планина от трупове, но излязъл от другата страна и оцелял. За всичко това имал Учител и Учителят му беше помогнал да види ужасите, които е претърпял. Този Учител, водач на малка група последователи, сред които само неколцина не-индийци като Рансъм, бил една млада жена, надарена с огромна простота и красота. Казвала се Мина.

След една година в ашрама кошмарите и внезапните пристъпи на неистов страх изчезнали. Беше видял отвъдната страна на абсолютния мрак, в който Виетнам го бе повлякъл. Мина го бе изпратила невредим отново в света и той беше прекарал три години на учение в Англия и още три в Харвард, без да каже на повече от полови дузина хора, че някога е бил Зелена барета във Виетнам. След това Алън Брукнър го бе привлякъл обратно в Милхейвън.

Един месец след като започнал да работи в Милхейвън под ръководството на Брукнър, той се запознал с дъщерята на Брукнър, Ейприл.

Джон мислеше, че може би се е влюбил в Ейприл Брукнър още при първата им среща. Тя влязла в кабинета да си вземе книга, докато той помагал на баща й да оформи за публикация един сборник с есета. Високо, русо, атлетично момиче в началото на двайсетте си години, Ейприл се ръкувала с изненадваща прямота и се усмихнала, гледайки го в очите.

— Радвам се, че му помагате в тая бъркотия — казала тя. — Ако беше оставен сам на себе си, той и до днес би бъркал Vorstellung и vijnapti, ако въобще е спрял да ги бърка, разбира се.

Несъответствието между вида й на тениската и препратките й към Брентано и санскритската философия го изненадали и той се засмял. Тя обменила с баща си няколко закачливи обиди, след което тръгнала към рафтовете с романите. Протегнала се да вземе книга. Рансъм не можел да свали очи от нея.

— Търся някое произведение на радикално нечистото съзнание — казала тя. — Как мислите, Реймънд Чандлър или Уилям Бъроус?

Заглавието на дисертацията на Рансъм било „Концепцията за чистото съзнание“ и усмивката му станала още по-широка.

— „Дълго сбогуване“ — казал той.

— Не е достатъчно нечисто — казала тя. Заобръщала книгата в ръце и вирнала глава. — Но добре, ще се задоволя и с това.

Показала му заглавието на книгата, която вече била избрала: „Дълго сбогуване“. След което му се усмихнала ослепително и излязла от стаята.

— Нечисто съзнание? — попитал Рансъм стария човек.

— Внимавай с нея — отговорил той. — Мисля, че първата й дума беше virtuoso.

Рансъм попитал дали тя наистина знае разликата между Vorstellung и vijnapti.

— Е, не толкова добре, колкото мене — изсумтял Брукнър. — Защо не дойдеш на вечеря следващия петък?

В петък Рансъм се появил притеснително официален в най-добрия си костюм. Все пак вечерята била приятна, но Ейприл била толкова по-млада от него, че не можел да си представи как да я покани да излязат. Пък и всъщност не бил сигурен какво вече значи „да излязат“, ако въобще някога е знаел какво значи. Мислел си, че за Ейприл Брукнър не би могло да е същото, каквото е за него — би очаквала от него навярно да играе тенис или да прекара половината нощ в танци. Изглеждала като че ли обожава усилието. Рансъм бил по-силен, отколкото давал вид (особено когато носел чиновнически костюм). Той тичал и плувал в басейна на колежа, но не танцувал и не играел тенис. Идеята му за приятно прекарване на вечерта включвала хубава храна и бутилка добро вино: Ейприл имала вид, като че ли след два часа стрелба с лък би се втурнала да вземе на бегом някой от по-ниските върхове в Алпите. Попитал я дали е харесала романа на Чандлър.

— Каква мъчителна книга — казала тя. — Героят се сприятелява с един човек, но накрая не може да го понася. Самотата е толкова брутална, че най-емоционалните сцени са свързани или с насилие, или с барове.

— Спаси ме от тази млада жена, Рансъм — казал Брукнър. — Тя ме плаши.

— Наистина ли virtuoso беше първата й дума?

— Не — казала Ейприл. — Първите ми думи бяха senile dementia.

Ухажването протекло по неизпитван от Рансъм начин. Ейприл Брукнър като че ли непрестанно го преценявала според някакъв непроницаем личен стандарт. Била много разумна, но разумността й не се побирала в нормалните дефиниции. По-късно Рансъм научил, че две години преди това тя се бе развела с момче, което се бе дипломирало заедно с нея в Университета в Чикаго, понеже — според собствените й думи — „Дадох си сметка, че мразя всичките му метафори. Не можех да живея с някой, който никога не разбираше, че метафорите са истински“ Беше усетила самотата в романите на Чандлър, защото отекваше нейната собствена.

Майка й беше умряла, когато Ейприл била на четири години и тя беше отраснала като блестящата дъщеря на блестящ баща. След дипломирането си summa cum laude в Чикаго, тя се бе върнала в Милхейвън да продължи с аспирантура в Милхейвънския клон на Университета на Илиной. Нямала никакво намерение да преподава, но искала да е близо до баща си. Рансъм понякога чувствал, че се е омъжила за него, понеже не се сещала какво друго да направи.

— Защо за мене? — попитал я веднъж.

— Е, ти очевидно беше най-интересният мъж наоколо — казала тя. — Не се държеше като простак само защото смяташ, че съм красива. Винаги правеше точни поръчки в китайските ресторанти, обичаше експериментите и шегите ми не те ядосваха. Не се държеше, като че ли житейското ти призвание е да ме превъзпитаваш.

След като се оженили, Ейприл оставила аспирантурата и започнала работа в инвеститорска агенция. Рансъм си мислел, че тя ще напусне след шест месеца, но останал изумен от бързината и удоволствието, с които тя усвоила бизнеса. След година и половина познавала в подробности стотици компании — компании с всякакви мащаби. Знаела как президентите на различни клонове банки се разбират със своите управителни съвети; знаела кои фабрики се разпадат; знаела за нови патенти, стари недоволства и нещастни акционери.

— Не е по-трудно, отколкото да научиш всичко, което има да се научи за английската поезия през шестнайсети век — казала тя. — Всички тези хорица идват и лигите им текат от алчност. Аз само трябва да им покажа как могат да направят малко повече пари. Когато сторя това, те ми дават една тресчица от пенсионния си фонд. И ако всичко върви добре, готови са да паднат и да целуват краката ми.

— Ти поквари дъщеря ми — казал му Брукнър веднъж. — Станала е машина за пари. Единствената ми утеха е, че няма да трябва да прекарам старостта си в стая, осветявана от неоновата реклама пред прозореца.

— Ейприл си играе — отговорил му Рансъм. — Тя казва, че истинският й учител е Жак Дерида.

— Отвъдих постмодерна капиталистка — казал Брукнър. — Нали разбираш, в „Аркхам“ е притеснително изведнъж да влезеш във владение на много пари.

Бракът се уталожил в работливо, но спокойно партньорство. Ейприл му казала, че тя е единственият ироничен юпи в света — когато станела на трийсет и пет, щяла да напусне работа, да роди, да ръководи собствените им вложения, да стане страхотна готвачка и да поднови сложните си изследователски проекти по местна история. Рансъм се чудел дали Ейприл би напуснала някога работата си, със или без бебе. Със сигурност никой от клиентите й не искал тя да ги напусне. Милхейвънската финансова асоциация й беше връчила своята ежегодна награда на вечеря, която Ейприл насаме иронизирала, и „Леджър“ беше отпечатал снимката на двамата, малко нещо засрамено усмихнати, докато тя държи огромната купа, на която щяло да бъде изписано името й.

Рансъм нямало никога да узнае дали Ейприл би напуснала работата си. Пет дни след като спечелила грозната купа, някой я беше нарязал, пребил и изоставил, смятайки, че е мъртва.

Той все още живееше в къщата-близнак, която Ейприл наела веднага след женитбата им. „Илай Плейс“ 21 беше на три пресечки от авеню „Бърлин“, на една дълга разходка пеша от „Шейди Маунт“, но близо до Университета на Илиной — клон Милхейвън, където Ейприл бе учила, и само на десет минути с кола от центъра, където първоначално били офисите и на двамата. Парите на Ейприл им бяха позволили да купят цялата сграда и да я превърнат в еднофамилна къща. Сега Рансъм имаше натъпкан с книги кабинет на третия етаж, а Ейприл притежаваше офис, изпълнен с лъскави компютри, купища годишни отчети и факс, който продължаваше да бълва писма; вторият етаж беше превърнат на гигантска спалня и една по-малка стая за гости, всяка с отделна баня; на първия етаж бяха всекидневната, трапезарията и кухнята.

5

— Как посрещна тъстът ти всичко това?

— Алън не знае какво точно се е случило с Ейприл — Рансъм се поколеба. — Той… той доста се промени през последната година и нещо.

Той отново замълча и се намръщи, загледан в купа книги върху малката масичка. Всичките бяха за Виетнам — „Огнените полета“, „Тринадесетата долина“, „365 дни“, „Кратковременните“, „Нещата, които те донесоха“.

— Ще направя кафе — каза той.

Отиде в кухнята и аз започнах да оглеждам с възхищение и даже с малко завист къщата, която Рансъм и жена му бяха събрали. Забележителни картини покриваха стената срещу дългото канапе, на което седях. Затворих очи. След няколко минути тракването на подноса върху масичката ме събуди. Рансъм не забеляза, че съм задрямал.

— Искам обяснение — каза той. — Искам да знам какво се е случило с жена ми.

— И нямаш доверие в полицията — казах.

— Чудя се дали полицията не мисли, че аз съм го направил — той разтвори ръце, повдигна ги, после наля кафето в керамични чаши. — Може би смятат, че искам да ги подведа, като изравям отново стария номер със Синята Роза.

Той взе чашата си и седна на едно кожено кресло.

— Но ти не си подведен под отговорност.

— Имам чувството, че инспекторът по убийствата, Фонтейн, ще скочи върху ми всеки момент.

— Не разбирам защо въобще е привлечен инспектор по убийствата — нали жена ти е в болница?

— Жена ми умира в болница.

— Не можеш да си съвсем сигурен в това.

Той започна да клати глава с лице, по което ясно бяха изписани скръб и душевна борба.

— Наистина съм объркан — казах. — Как така инспектор по убийствата изследва смърт, която още не е настъпила?

Той ме погледна стреснат.

— Сега те разбрах. Причината е другата жертва.

Бях напълно забравил за другата жертва.

— Нападението над Ейприл се вписва в едно вече започнало разследване за убийство. Когато — и ако тя умре, разбира се — Фонтейн ще се заеме и с нейния случай.

— Познаваше ли Ейприл другата жертва?

Рансъм отново поклати глава.

— Никой не знае кой е той.

— Не е ли идентифициран?

— Той нямаше никакви документи, абсолютно никакви, и никой не го е потърсил. Сигурно е бил скитник, бездомен, нещо такова.

Попитах го дали е видял тялото му. Той се размърда в стола си.

— Доколкото разбрах, убиецът е разпилял парчета от него по цялото авеню „Ливърмор“.

Преди да успея да реагирам, Рансъм продължи:

— Тоя, който прави това, не се интересува кого убива. Мисля, че не се и нуждае от някаква причина. Просто му е дошло времето пак да се хване на работа.

Една от причините, поради които Рансъм бе поискал да ме види в Милхейвън, беше че седмици наред бе говорил по тоя начин сам на себе си, и имаше нужда да освободи навън част от аргументите.

— Кажи ми за лицето, което е направило това — казах. — Кажи ми кой мислиш, че е — какъв човек си представяш, когато мислиш за него.

Рансъм изглеждаше облекчен.

— Аз, разбира се, съм мислил за това. Опитвах си да си представя какъв човек би могъл да направи такива неща — той се наведе към мене, готов, дори нетърпелив да излее догадките си.

Аз се наместих на мястото си, като не можех да не си давам сметка за несъответствието между обстановката и това, което обсъждахме. Беше една от най-красивите стаи, които бях виждал, красива по сдържан начин, чийто център бяха картините по стените. За една от тях си помислих, че сигурно е Вюияр, а останалите изглеждаха странно познати. Меките тонове и течащите форми на картините преминаваха през цялата стая, през формите на мебелите и на малкото скулптури, поставени на ниски масички.

— Мисля, че е на около шестдесет. Някой от родителите му е бил алкохолик може би, навярно са го тормозели в детството му. Може би ще се окаже, че има и някаква рана в главата — това е изненадващо, но се случва често при подобни хора. Той се контролира изключително добре. Сигурен съм, че има някакъв ненарушим личен режим. Всеки ден прави едни и същи неща по едно и също време. Още е силен, значи може би спортува редовно. Навярно ще изглежда като последния човек, когото биха заподозрели в подобни престъпления. И е интелигентен.

— Как изглежда? Как е изкарвал прехраната си? Как прекарва свободното си време?

— Мисля, че единственото нещо, което може да се каже за външния му вид, освен че е в отлично състояние за възрастта си, е, че има много достопочтен вид. Мисля си, че може би живее в района, където станаха всички убийства, защото с едно-единствено изключение, той не е излизал от тоя район.

— Искаш да кажеш, че живее в моята някогашна махала? — изключението, което спомена, беше навярно жена му.

— Така мисля. Хората го виждат, но не го забелязват. Що се отнася до свободното време, мисля, че той не може да почива, така че едва ли ходи във ваканции и други подобни — навярно и без друго не може да си ги позволи — но бих се обзаложил, че е голям градинар.

— И изразът „Синя роза“ е свързан с градинарството му?

Рансъм сви рамене.

— Странна комбинация от думи — това е неговият начин да се самоидентифицира. Та мисля, че градинарството много би му отивало — така би могъл да се справя отчасти с напрегнатостта си, да удовлетвори подтика си към ред и да върши всичко това сам.

— Така че ако отидем в южната част на града и намерим здрав, но скучноват на вид шестдесетгодишен мъж, който има добре поддържана цветна градинка в задния си двор, ще сме намерили когото търсим.

Рансъм се засмя.

— Това би бил той. Внимание, чупливо.

— След като е бил Синя Роза за два месеца преди четиридесет години, той съумява да се контролира до тази година и изведнъж пак превключва.

Рансъм се наведе напред, развълнуван, че е достигнал сърцевината на теориите си.

— Може би не е бил в Милхейвън през всичките тези години. Може би е имал работа, която го е водела тук — може би е продавал дамски чорапи или връзки за обувки, или мъжки ризи — Рансъм се изправи и впери пламтящ поглед в мене. — Но аз мисля, че е бил военен. Мисля, че е влязъл в армията, за да избегне риска да бъде арестуван, и е прекарал това време във военни бази из цялата страна и Европа. Възможно е да е бил в Корея, възможно е дори да е бил във Виетнам. Навярно е прекарал известно време в Германия. Той несъмнено е бил в много от базите, разположени край малки градчета в южните и средни западни щати. И отвреме-навреме е отивал да убие някого. Не мисля, че е преставал. Мисля, че е бил сериен убиец, преди въобще да знаем, че съществуват такива. Никой никога не е направил връзка между престъпленията му, никой не е сравнявал данните — Тим, те започнаха да правят това само преди пет-шест години. ФБР никога не е чуло за него, защото никой не ги е информирал за случая. Излиза от базата, убеждава някое цивилно лице да го последва в някой хотел или по някоя уличка — той е много убедителен — и го убива.

6

Докато слушах Джон Рансъм, очите ми постоянно се връщаха към картината, която приписвах на Вюияр. Семейство от средната класа, което като че ли се състоеше изцяло от жени, деца и слуги, бе изобразено сред пищна градина и под разпрострените клони на огромно дърво. Бляскава лимонено жълта светлина се стичаше по наситено зелените плътни листа.

Рансъм свали очилата си и ги избърса в ризата.

— Ти изглеждаш очарован от тая стая, особено от картините — той отново се усмихна. — Ейприл щеше да бъде доволна. Повечето от тях тя ги е избирала. Правеше се, че аз уж й помагам, но тя вършеше цялата работа.

— Очарован съм — казах. — Това Вюияр ли е? Красива картина.

Другите картини и малките скулптури в стаята също изглеждаха някак свързани с Вюияр, макар че очевидно бяха от няколко различни художници. Някои бяха пейзажи с фигури, някои имаха религиозни сюжети, а други бяха почти абстрактни. Повечето от тях имаха деликатен декоративен характер, който бе повлиян, подобно на Ван Гог и Гоген, но по-късно от тях, от японското изкуство. След това познах, че една малка картина за свалянето от кръста беше от Морис Денис и тогава разбрах какво е направила Ейприл Рансъм. Бях поразен от интелигентността й.

Беше събрала творбите на една група, наречена „Набис“, „пророците“ — беше намерила картини на Сезюрие, К. Кс. Русел, Пол Рансън, както и на Денис и Вюияр. Всичко, което беше купила, беше добро и взаимосвързано: то имаше значимо място в историята на изкуството, но тъй като повечето от тези художници не бяха много известни в Америка, работите им едва ли бяха стрували много. Като колекция, те имаха по-висока стойност, отколкото поотделно, но и отделните парчета вече навярно струваха доста повече, отколкото двамата Рансъм бяха платили за тях. И бяха приятни картини — естетизираха болката и радостта, тъгата и учудването, даряваха ги с грация.

— В тая стая май има повече картини на „Набис“, отколкото където и да било в страната — казах. — Как ги намерихте?

— Ейприл я биваше в такива неща — каза Рансъм и отново доби уморен вид. — Тя посети много от тези семейства и повечето от тях нямаха нищо против да се разделят с едно-две неща. Хубаво е, че харесваш Вюияр — и на нас ни беше любимата картина.

Това беше централната творба в колекцията: най-важната картина, която притежаваха, но и най-дълбоката, най-тайнствената и най-лъчезарната. Беше откровено празнуване на слънчевата светлина по листата, на връзката между хората вътре в семейството, между хората и природния свят.

— Има ли име? — попитах аз и станах, за да я разгледам по-добре.

— Мисля, че се казва „Хвойновото дърво“.

Погледнах към него през рамо, но нищо във вида му не подсказваше дали той знае, че има прочута приказка на Братя Грим със същото заглавие и че това име би могло да значи нещо за мене. Той кимна, потвърждавайки, че съм чул правилно. Съвпадението в заглавието на картината не можеше да не ми подейства. Приближих се до платното. Хората под голямото дърво изглеждаха самотни и уединени, пленници на частните си мисли и страсти; случаят, който ги беше събрал, беше фалшив, чиста формалност. Те не обръщаха внимание на сияйната светлина и на искрящите цветове, които ги заобикаляха и от които те самите бяха част.

— Виждам Ейприл, когато гледам това платно — обади се Рансъм зад мене.

— Великолепна картина — казах. Беше изпълнена с разочарование и гняв и тези чувства по магичен начин засилваха блясъка — защото самата картина предлагаше утеха.

Той се изправи и се приближи към мене с поглед, вперен в картината.

— В това платно има толкова много щастие.

Той мислеше за жена си. Кимнах.

— Ще можеш да ми помогнеш, нали? — попита той. — Може би ще успеем да помогнем на полицията да намери име за този човек. Като се върнем към старите убийства.

— Затова съм тук.

Рансъм приклещи ръката ми с юмрук.

— Но трябва да ти кажа, че ако разбера кой е нападнал жена ми, ще се опитам да го убия. Ако успея да се доближа до него въобще, ще му върна за Ейприл.

— Разбирам как се чувстваш.

— Не, не разбираш — той отпусна ръката си и пристъпи към картината, хвърли й бърз, бегъл поглед и тръгна обратно към стола си. Постави ръка върху купа романи за Виетнам. — Защото не си имал шанса да познаваш Ейприл. Утре ще те взема с мене в болницата, но ти няма… нали разбираш, лицето, което лежи там в леглото не е…

Рансъм вдигна ръка да скрие очите си.

— Извинявай. Ще отида за още кафе.

Той отнесе чашата ми в кухнята, а аз отново заразглеждах стаята. Мраморната камина беше в тон с розовите и сиви отсенки на картините на дългата стена, а една ярка ивица червено съответстваше на небето в картината на Морис Денис за свалянето от кръста. Над камината висеше огромно бледо платно на Пол Рансън с коленичила жена, простряла ръце в нещо като молитва или прошение. После забелязах още нещо — плоския ръб на бронзова плочка, поставена да лежи върху мрамора.

Проврях се между мебелите, за да я разгледам. Джон Рансъм се приближи към мене с чашата, точно когато аз изправих плочката.

— О, намерил си това.

Прочетох релефните букви върху повърхността на плочката. „Наградата на Асоциацията на финансовата общност се присъжда на Ейприл Рансъм по случай Годишното тържество, 1991.“

Джон Рансъм седна и протегна ръка за плочката. Дадох му я, поемайки кафето, и той се вторачи в нея за миг, преди да я върне отново върху камината.

— Плочката е само нещо като удостоверение — истинската награда е гравирането на името ти върху голяма купа в стъклената витрина на Учредителния клуб.

Рансъм вдигна поглед към мене и примигна.

— Защо да не ти покажа снимката, която ни направиха вечерта, когато тя получи тая глупава награда. Поне ще видиш как изглеждаше. Ти ще дойдеш с мене в болницата, разбира се, но истинската Ейприл я има повече на снимката.

Той скочи и излезе в антрето, за да се качи на горния етаж.

Отново се приближих към картината на Вюияр. Чувах как Джон Рансъм отваря чекмеджетата в спалнята си над мене.

След няколко минути той се върна във всекидневната със сгънати страници от „Леджър“ в ръка.

— Едвам я намерих — мислех да изрежа снимката и да я сложа в албум, но тия дни нищо не мога да правя — и той ми подаде вестника.

Фотографията заемаше горния десен ъгъл на първата страница на финансовия раздел. Джон Рансъм носеше смокинг, а жена му беше в бял копринен костюм с голямо сако над блуза с дълбоко изрязано деколте. Тя сияеше с поглед, вперен в камерата, прегърнала голяма гравирана купа като трофей от тенис, а Джон беше почти в профил и гледаше в нея. Ейприл Рансъм беше висока почти колкото мъжа си и косата й беше подрязана като руса пухкава каска, която подчертаваше дългата й шия. Имаше широка уста и малко право носле и очите й изглеждаха много блестящи. Изглеждаше умна, силна, ликуваща. Изненада ме. Приличаше много повече на това, което беше, интелигентна и агресивна финансова експертка, отколкото на жената, която мъжът й ми беше описал, докато ме докара от летището. Жената на снимката не страдаше от излишно усложнена морална чувствителност: тя купуваше картини, защото знаеше, че ще изглеждат добре на стените й, докато цената им се учетворява; нямаше никога да напусне работа, за да роди; беше работлива, безмилостна и не би била снизходителна към глупаци.

— Нали е красива? — попита Рансъм.

Погледнах датата отгоре на страницата, понеделник, трети юни.

— Полицията намери Ейприл около десет дни след вечерята с награждаването, която беше в петък на 31 май. Неизвестният мъж беше убит в следващата сряда. В понеделник вечерта Ейприл не се върна от работа. Побърках се, докато я чаках. Около два часа след полунощ най-сетне позвъних в полицията. Казаха ми да изчакам още двайсет и четири часа и че тя навярно ще се върне у дома преди това. На другия ден след обяд ми се обадиха да ми кажат, че са я намерили и че тя е в безсъзнание, но още е жива.

— Намерили са я на някакъв паркинг, така ли?

Рансъм остави сгънатото парче вестник на масичката до купчината книги. Той въздъхна.

— Мислех си, че съм ти казал. Една камериерка от „Сейн Олуин“ я намерила, когато отишла да прегледа стаята.

Докато ми казваше това, той изопна гръб и в очите и в позата му се появи нещо като предизвикателство.

— Ейприл е била в стая в хотела „Сейнт Олуин“?

Рансъм направи рязко движение и оправи вратовръзката си.

— Стаята, където я намира камериерката, е била празна през целия ден и някой е щял да я наеме същата вечер. Ейприл е отишла в тази стая или е била занесена в тази стая, в съзнание или не, без никой от хотела да я види.

— Но как е станало това? — попитах. Беше ми жал за Джон Рансъм и зададох глупавия въпрос, за да печеля време, докато преглътна тази информация.

— Прелетяла е. Нямам идея как е влязла в хотела, Тим. Едно знам — че Ейприл никога не би се срещала с някакъв любовник в „Сейнт Олуин“, защото дори да е имала любовник, а тя нямаше, „Сейнт Олуин“ е прекалено долнопробен. Никога не би влязла в подобно място.

Помислих си: освен ако не й се е прищяло нещо долнопробно.

— Познавам я — ти не си я срещал. Бил съм женен за нея четиринайсет години, а ти само си я виждал на картинка. Никога не би влязла в това място.

Разбира се, Джон беше прав. Той я познаваше, а аз просто извличах заключения от една вестникарска снимка и от подозрителната, както ми се струваше, пресметливост, която бе създала картинната й колекция.

— Чакай малко — казах. — Кой номер беше стаята?

— Камериерката намира Ейприл в 218 стая. 218 стая на хотел „Сейнт Олуин“ — той се усмихна. — Чудех се кога ще зададеш тоя въпрос.

Беше същата стая, в която Джеймс Тредуел е бил убит от някой, подписал стената с думите, СИНЯ РОЗА.

— И твоят инспектор смята, че това няма значение?

Рансъм вдигна ръце.

— Ако питаш полицията, нищо от онова, което се е случило през 1950 година, няма връзка с това, което се случи с жена ми. Уилям Дамрош закрива следата. Той се самоубива, убийствата спират, толкова.

— Каза, че първата жертва е била намерена на авеню „Ливърмор“.

— Ти ще кажеш. Ти знаеш къде.

— В малкия тунел зад хотела?

Рансъм се усмихна:

— Бих се обзаложил, че там са намерили тялото. Вестникът не казваше точно — пишеше просто: в близост до хотел „Сейнт Олуин“. Никога не ми беше хрумвало, че може да е същото място, където намират първата жертва през петдесетте години, докато Ейприл, докато намират, хм, докато я намериха. Нали знаеш. В оная стая — усмивката му беше станала зловеща — мисля, че беше загубил контрол над лицето си. — Но не можех да бъда сигурен в нищо, тъй като всичките сведения, с които разполагам, са от твоята книга „Раздвоеният“. Не знаех дали не си променял местата…

— Не, не съм.

— Така че тогава аз прочетох книгата ти и реших да ти се обадя просто за да видя…

— Дали все още смятам, че Дамрош е човекът, когото ти наричаш Синята Роза.

Той кимна. Мъртвешката му усмивка избледняваше, но той все още имаше вид, като че ли устата му се е закачила на въдица.

— И ти каза, че не.

— И така — казах аз, поразен от това, което току-що бях научил, — излиза, че Синята Роза не само отново убива хора в Милхейвън, но и ги убива на същите места като преди четиридесет години.

— Така ми изглежда — каза Рансъм. — Въпросът е дали някой друг ще ни повярва?

7

— На бърза ръка ще повярват, ако има още едно убийство — казах.

— Третото е изключението, което споменах — докторът — каза Рансъм.

— Мислех, че говориш за жена си.

Той се намръщи:

— В книгата третото е докторът. Голямата къща в източния край.

— Няма да има трето убийство на източния край — казах.

— Но виж какво става — каза Рансъм. — Ще бъде на същия адрес. Където умира докторът.

— Докторът не умира. Това е едно от нещата, които промених в книгата. Който и да е тоя, дето се е опитал да убие доктор Ланг, той прерязва гърлото му и написва СИНЯ РОЗА на стената на спалнята, но избягва, без да забележи, че докторът е още жив. Ланг се съвзема навреме, спира кръвта и успява да стигне до болница.

— Какво имаш предвид като казваш „който и да е тоя“? Бил е Синята Роза.

Поклатих глава.

— Сигурен ли си?

— Доколкото човек може да е сигурен, когато няма доказателства — казах. — Всъщност мнението ми е, че същият човек, който прерязва гърлото на Бъз Ланг, е убил Дамрош и го е нагласил да изглежда като самоубийство.

Рансъм зяпна.

— Убил е Дамрош?

Усмихнах му се — Рансъм изглеждаше объркан.

— Преди две години, докато работих върху една книга за Том Пасмор и Леймънт фон Хайлиц, попаднах на допълнителна информация за случая Синята Роза — той понечи да каже нещо и аз вдигнах ръка. — Сигурно си чувал за фон Хайлиц, а навярно си бил в едно училище с Том.

— Бях една година след него в „Брукс-Лоуд“. Какво общо, по дяволите, би могъл да има той с убийствата на Синята Роза?

— Той няма нищо общо с тях, но той знае кой се е опитал да убие Бъз Ланг. И кой е убил Уилям Дамрош.

— Кой е той? — Рансъм изглеждаше разтреперан от вълнение. — Жив ли е още?

— Не, не е. А и мисля, че ще е по-добре Том да ти разкаже историята. Първо на първо, това си е негова история.

— Дали ще иска да ми я разкаже?

— Обадих му се, преди да излетя от Ню Йорк. Ще ти разкаже, каквото мисли, че се е случило с Бъз Ланг и инспектор Дамрош.

— Добре — кимна Рансъм. Той се замисли — Кога ще мога да говоря с него?

— Може би ще иска да ни види довечера, ако ти искаш.

— Ще мога ли да го наема?

Почти всеки жител на Милхейвън над трийсетгодишна възраст знаеше, че Том Пасмор е работил като частен детектив. Преди двайсет години дори вестниците в Бангкок разказваха как един независим следовател, един самобитен „любител-криминалист“, който живеел в затънтения Милхейвън, щата Илиной, блестящо преосмислил всички свидетелства и съдебни протоколи в случая с Уитни Уолш, президента на „Трансуълд иншуърънс“, който бил застрелян близо до деветата дупка на своя голф-клуб в Харисън, Ню Йорк. Един от домакините на игрището, който отдавна имал зъб на Уолш, бил съден, обявен за виновен и получил доживотен затвор. Работейки самостоятелно и без никога да напуска Милхейвън, Том Пасмор беше успял да идентифицира и посочи същественото свидетелство, необходимо, за да се арестува и осъди истинския виновник, един бивш служител. Невинният човек беше освободен и след като разказа историята си на няколко вестници и общонационални списания, разбра се, че Том Пасмор беше успял, като бе направил горе-долу едно и също нещо в може би една дузина случаи: беше използвал предоставената на публиката информация и протоколите от процесите, за да освободи от затвора невинно осъдените и да вкара вътре виновните. Случаят с Уолш беше просто най-яркият. В същите тези вестници и списания последва поредица от сензационни истории за „живия Шерлок Холмс“, в които се предложи интригуваща информация за това как магьосникът обикновено отказвал заплащане за разследванията си, как той притежавал богатство от някъде между десет и двадесет милиона долара, как живеел сам в къща, която рядко напускал, как носел дрехи, необичайни със своята старомодна официалност. Тези разкрития достигнаха кулминацията си, когато се разбра, че Том Пасмор бил извънбрачен син на Леймънт фон Хайлиц, човека, вдъхновил създаването на радиогероя Леймънт Кранстън — „Сянката“. Когато всичко това излезе на бял свят, Том престана да дава интервюта. Доколкото беше известно, той престана и да работи — оттегли се, опарен от нежеланата слава. Пресата така и не откри един друг случай, в който Том Пасмор от Милхейвън, Илиной, се намеси от разстояние, за да освободи един невинен човек и да вкара в затвора виновния за едно убийство. Но въз основа на собствените си контакти с него, аз бях почти сигурен, че той продължава да работи анонимно и че беше създал илюзията за оттегляне, за да покрие с пълен мрак тайната, която пресата не беше открила — това, че от дълги години той беше любовник на една жена, която се бе омъжила в едно от най-богатите семейства в Милхейвън.

Том никога не би се съгласил Джон Рансъм да го наеме и аз му казах това.

— Защо не, след като иска да се притече на помощ?

— Първо, защото никога не е бил наеман. А след случая с Уолш винаги е искал хората да мислят, че въобще не работи. Второ, той няма желание да се „притече“. Ако искаш да го видиш, ще трябва да го посетим ние.

— Но ние сме били съученици!

— Бяхте ли приятели?

— Пасмор нямаше приятели. Не искаше да има — това го наведе на друга мисъл и той вдигна поглед от сключените си ръце, за да обърне към мене подозрителното си лице. — Ако толкова държи да не се показва, защо има желание да говори с мене сега?

— Би искал лично да ти обясни какво се е случило с Бъз Ланг и инспектор Дамрош. Ще видиш защо.

Рансъм присви рамене и погледна часовника си.

— По това време обикновено съм вече в болницата. Може би Пасмор би се съгласил да вечеря с нас?

— Ще трябва да отидем в къщата му — казах.

Той се замисли.

— Значи може би ще успеем да получим аудиенция при негово преосвещенство между Ейприл и вечерята? Или в свещения режим на Томас Пасмор има още нещо, което не си ми казал?

— Ами денят му обикновено започва доста късно — казах. — Но ако ми покажеш къде е телефонът ти, бих могъл да го предупредя.

Рансъм махна с ръка към предната част на стаята и аз си спомних, че съм минал покрай телефон в преддверието. През арката видях, че Рансъм стана и се приближи към картините. Застана пред Вюияр с ръце в джобовете, намръщено загледан в самотните фигури под дървото. Знаех, че Том Пасмор ще е все още в леглото, но той включваше телефонния си секретар, за да записва обажданията през деня. Сухият, тънък глас на Том ми каза да оставя съобщение и аз му казах, че бихме искали с Джон Рансъм да го видим около седем — ще му се обадя от болницата, за да се уточним дали ще може.

Рансъм се завъртя, когато се върнах в стаята.

— Е, съгласи ли се Шерлок да се видим преди полунощ?

— Оставих съобщение на телефонния секретар. Преди да излезем от болницата, ще му звънна пак. Навярно ще стане.

— Сигурно трябва да съм благодарен, че въобще иска да се срещне с мене, а? — той погледна ядосано първо мене, после часовника си. Натика ръцете си в джобовете на панталоните и пак се вторачи в мене в очакване на отговор на реторичния си въпрос.

— Мисля, че и той ще ти е благодарен за срещата.

Той извади рязко от джоба едната си ръка и я прокара по изтъняващата си коса.

— Добре де, добре. Извинявай — и той направи жест към преддверието и предната врата.

8

Когато излязохме на тротоара, очаквах Джон Рансъм да тръгне към колата си. Той се насочи наляво по авеню „Бърлин“ и продължи да върви, без да спре при някоя от паркираните коли. Изтичах да го настигна.

— Надявам се, че нямаш нищо против да повървим. Влажно е, но нямам много други възможности за движение. А и болницата не е много далече.

— Аз ходя из цял Ню Йорк. Нямам нищо против.

— Щом е така, след болницата бихме могли да отидем пеша до Том Пасмор. Още ли живее на „Истърн Шор“?

Кимнах.

— Точно срещу мястото, където е отраснал.

Рансъм ме погледна с любопитство и аз му обясних, че Том отдавна се беше преместил в старата къща на фон Хайлиц.

— Значи още си е на „Истърн Шор“. Късметлия. Бих искал аз да можех да се нанеса в къщата на родителите си. Но баща ми продаде всичко и родителите ми се преместиха в Аризона.

Завихме на север по авеню „Бърлин“ и въздухът затрептя от шума на коли, клаксони и гуми, свистящи по асфалта. На групи по двама и по трима, студенти от летния семестър на колежа вървяха по улицата на път за следобедни занятия. Рансъм ме погледна изкриво.

— Сделката беше добра, разбира се, но аз бих предпочел да беше запазил тия имоти. Само „Сейнт Олуин“ отиде за около осемстотин хиляди, а днес би струвал три милиона. В града се свикват много повече конференции, отколкото преди, и един приличен хотел е солидно вложение.

— Баща ти е притежавал „Сейнт Олуин“?

— И цялата отсечка от улицата — той бавно поклати глава и се засмя, като видя изражението ми. — Мислех, че знаеш това. Придава иронични отсенки на ситуацията. Мястото се стопанисваше много по-добре по времето на баща ми, можеш да бъдеш сигурен. Не беше по-лошо от който и да е хотел, където и да е, но не мисля, че фактът, че баща ми е притежавал хотела преди двайсет години, има нещо общо с намирането на Ейприл в 218 стая, нали така?

— Сигурно е така — казах. Освен ако притежаването на хотела от баща му имаше връзка с първите убийства на Синята Роза, помислих си аз, но отхвърлих веднага идеята.

— Все още ми се ще старецът да беше издържал до времето, когато градът се преобрази — каза Рансъм. — Професорската заплата не е кой знае каква. Особено в колежа „Аркхам“.

— Ейприл е компенсирала това, навярно.

Той поклати глава.

— Парите на Ейприл са си нейни, не са мои. Не исках да живея с чувството, че мога просто да гребна от парите, които тя сама е направила.

Рансъм се усмихна на някакъв спомен и слънчевата светлина смекчи страданието, изписано по лицето му.

— Аз имам един древен Понтиак, купен на старо, който използвам, когато ми трябва кола. Колата на Ейприл е Мерцедес 500 SL. Тя много работеше — прекарваше по цели нощи в офиса си понякога. Нейни си бяха парите.

— Много ли са?

Той ме погледна мрачно.

— Ако умре, ще бъда богат вдовец. Но парите нямаха нищо общо с личността й.

— Това би могло да изглежда като мотив на хората, които не разбират брака ти.

— Например на чудесната Милхейвънска полиция, така ли мислиш? — той се изсмя с късо, грозно излайване. — Още една причина да научим името на Синята Роза. Май наистина ни е нужно.

9

Завихме покрай салона на пациентите на третия етаж и един нисък, агресивен на вид, двайсетинагодишен полицай се показа от една от вратите. От етикета му видях, че се казва Манджълоути. Той погледна часовника си, после отправи към Рансъм строг, както навярно си мислеше, поглед. По същия начин погледна и мене.

— Каза ли тя нещо, господин офицер? — попита Рансъм.

— Кой е тоя? — дребният полицай застана пред мене, сякаш искаше да ми попречи да вляза. Върхът на шапката му стигаше до брадичката ми.

— Просто приятел — казах.

Рансъм беше вече влязъл в стаята и полицаят се обърна да го последва. После наклони глава и пак ме изгледа свирепо. И двамата чухме една жена, която беше вътре в болничната стая, да казва, че госпожа Рансъм още не е проговорила.

Полицаят се отдръпна, завъртя се и влезе в стаята, за да е сигурен, че няма да изпусне нещо. Последвах го в бялото слънчево помещение. Букети цветя във вази покриваха всички плоскости — вази, пълни с лилии, рози и божури, отрупваха перваза на прозореца. Миризмата на лилии изпълваше стаята. Джон Рансъм и една деловита на вид жена в бяла престилка стояха от другата страна на леглото. Завесите около леглото бяха дръпнати и завързани на стената от двете страни на главата на пациентката. Ейприл Рансъм лежеше сред сложна плетеница от жици, тръбички и шнурове, която се простираше между леглото и масата с машини и монитори. Върху един лост имаше прозрачна торбичка, от която във вените й се стичаха капки глюкоза. В носа й бяха пъхнати тънки бели тръбички, към врата и слепоочията й със звезди от бели лепенки бяха прикрепени електроди. Чаршафът върху тялото й покриваше катетър и други съдове. Главата й лежеше, прилепнала към леглото, и очите й бяха затворени. Лявата страна на лицето й беше цялата една огромна тъмна синина, друга синина покриваше дясната страна на челюстта й. Косата над челото й беше обръсната, така че то изглеждаше още по-голямо и по-бяло. По него преминаваха тънки бръчици и други две почти невидими бръчици ограждаха широката й уста. Устните й бяха останали без цвят. Изглеждаше сякаш няколко пласта кожа бяха обелени от ония части на лицето й, които не бяха насинени. Приликата й с жената от снимката във вестника беше едва забележима.

— Днес сте с компания — каза сестрата.

Джон Рансъм ни представи, Илайза Морган, Тим Андърхил, и ние си кимнахме през леглото. Полицаят отиде в задната част на стаята под редицата от прозорци.

— Тим ще остане при мене за известно време, Илайза — каза Джон.

— Ще е добре да си имате малко компания — каза сестрата. Тя ме погледна през леглото, помагайки ми да привикна с вида на Ейприл Рансъм.

Рансъм каза:

— Помниш ли, че съм ти говорил за Тим Андълхил, нали, Ейприл? Той е дошъл да те види. По-добре ли се чувстваш днес? — той дръпна част от чаршафа и хвана ръката й. Видях превръзки и бинтове да се белеят над лакътя й. — Скоро ще си достатъчно силна да се върнеш у дома.

Той вдигна поглед към мене.

— Тя изглежда много по-зле от миналата сряда, когато най-сетне ми позволиха да я видя. Помислих си, че ще умра още същия ден, но тя се справи, нали, Илайза?

— И още как — каза сестрата. — От тогава не е престанала да се бори.

Рансъм се наведе над завивките и започна да говори на жена си с равен, успокоителен глас. Отдалечих се от леглото. Полицаят, който седеше под редицата от сияйни прозорци, се изправи на стола си и ме погледна агресивно. Лявата му ръка се протегна към бележника, който изпълваше джоба на ризата му.

— Салонът на пациентите обикновено е празен по това време — каза сестрата и ми се усмихна.

Преминах по извития коридор до входа на голяма стая, обзаведена със зелени канапета и кресла, някои от които бяха наредени около грозни полирани дървени масички. Две пълни жени в прилепнали тениски пушеха и играеха карти сред разхвърляни списания и хартиени кесии на една маса в далечния ъгъл. Бяха пуснали пердетата на най-близкия прозорец. Една възрастна жена в сив костюм седеше на около два метра и половина от тях, с гръб към един непокрит прозорец. Тя четеше роман от Барбара Пим така съсредоточено, сякаш животът й зависеше от това. Приближих се към прозорците в левия ъгъл на стаята. Старата жена вдигна очи от книгата и ме прониза с поглед, много по-свиреп от всичко, което офицерът Манджълоути би могъл да произведе.

Чух стъпки зад себе си, обърнах се и видях частната медицинска сестра на Ейприл Рансъм да внася издута черна дамска чанта. Старата жена прониза и нея с поглед. Илайза Морган тръсна чантата си на една от масите близо до вратата и ми направи знак да отида при нея. Тя започна да рови в чантата си, извади пакет цигари и ме погледна извинително.

— Това е единственото място в цялото крило на болницата, където пушенето е разрешено — каза тя почти шепнешком. Запали цигарата с кибрит, хвърли клечката в един почернял меден пепелник, издуха бяла струйка дим и седна. — Знам, че е гаден навик, но вече доста съм ги намалила. Пуша една по време на смяна и една на обяд, това е всичко. Е, почти всичко. Съвсем в началото на смяната сядам тук и изпушвам три-четири; иначе никога не бих издържала първия час — тя се наклони и отново сниши глас. — Ако госпожа Ролинс ви е изгледала мръснишки, когато сте влязъл, то е, защото се е опасявала, че ще започнете да й разваляте въздуха. Аз безкрайно я разстройвам — смята, че сестрите не трябва да пушат въобще. Пък може и да не трябва, наистина.

Усмихнах й се — беше приятна жена, няколко години по-възрастна от мене. Късата й черна коса беше чиста и лъскава като коприна и оживената й сърдечност ни най-малко не заплашваше да се превърне в натрапване.

— Предполагам, че сте тук от момента, в който госпожа Рансъм е постъпила в болницата — казах.

Тя кимна, издухвайки още една енергична струйка дим.

— Господин Рансъм ме нае веднага щом научи — тя постави чантата на коленете си. — При него ли ще стоите?

Кимнах.

— Накарайте го да говори — той е интересен човек, но не знае и половината от онова, което става с него. Ще бъде ужасно, ако започне да се разпада.

— Кажете ми — попитах. — Има ли шанс жена му? Мислите ли, че ще излезе от комата?

Тя се наклони през масата.

— Бъдете тук да му помагате, ако сте му приятел.

Тя се увери, че съм я чул, както трябва, после се изправи и смачка цигарата, тъй като беше казала всичко, което имаше намерение да казва.

— Предполагам, че и това е отговор — казах и двамата се изправихме.

— Кой е твърдял, че съществуват отговори?

Тя се доближи. Тъмните й очи изглеждаха огромни върху дребното й, компетентно лице. Постави ръка на гърдите ми.

— Не би трябвало да казвам тия неща, но ако госпожа Рансъм умре, трябва да прегледате шкафчето с лекарствата му и да скриете всички транквиланти, които се дават с рецепта. И не го оставяйте да пие много. Имал е добър и продължителен брак и ако го загуби, ще се промени така, че няма да се познае.

Тя ме потупа увещаващо, отпусна ръката си и се обърна отново, без да каже нищо повече. Последвах я в стаята на Ейприл Рансъм. Джон се беше облегнал отстрани на леглото и произнасяше думи така тихи, че не се чуваха. Ейприл изглеждаше като бяла черупка.

Минаваше пет и Том Пасмор навярно беше вече станал. Попитах Илайза къде да намеря обществен телефон и тя ме отпрати покрай стаята на сестрите и през един хол към друга площадка с асансьори. Срещу асансьорите имаше редица от шест телефона, всичките свободни. От двете страни започваха коридори, отделени с летящи врати. Зелени, червени и сини стрелки сочеха нагоре и надолу, указвайки посоката към различни отделения.

Том Пасмор отговори след пет или шест иззвънявания. Да, чудесно би било, ако можем да дойдем около седем и половина. Усещаше се, че е разочарован — в редките случаи, когато посрещаше гости, Том обичаше те да идват късно и да стоят до зори. Интересно му се видя, че ще дойдем пеша.

— Навсякъде ли ходи пеша Рансъм? Пеша ли би отишъл от, да кажем, „Ели Плейс“ до центъра?

— От летището ме докара с кола — казах.

— Своята или на жена си?

— Своята. Жена му май има Мерцедес.

— Пред къщата им ли е паркиран?

— Не съм забелязал. Защо?

Той се изсмя.

— Има две коли и те кара да трамбоваш по целия източен край.

— И аз ходя пеша навсякъде. Нямам нищо против.

— Хубаво, ще ви приготвя студени компреси и лимонада с лед, когато се понесете за вкъщи призори. Междувременно, опитай се да разбереш какво е станало с колата на жена му.

Обещах да опитам. Затворих телефона и, след като се обърнах, се оказах лице в лице с огромен широкоплещест мъж с посивяла опашка и брада, малка златна обица на едното ухо и двуреден костюм на Армани. Той ми се усмихна подигравателно на път за телефона. Аз му отвърнах по същия начин. Чувствах се като Филип Марлоу.

10

В седем часа излязохме от болницата и тръгнахме покрай живия плет на алеята към авеню „Бърлин“. Джон се движеше бързо, но отнесено, като че ли беше съвсем сам сред безлюден пейзаж. Въздухът можеше да се изстиска като сюнгер и температурата слезе докъм трийсет градуса. Имаше поне още един час, докато слънцето залезе. Рансъм се поколеба, когато стигна до тротоара. За миг си помислих, че ще прецапа към претъпканото авеню — мисля, че не виждаше нищо друго освен стаята, която току-що бе напуснал. Вместо да слезе от тротоара, той отпусна главата си така, че брадичката му се опря о тлъстината под нея. Избърса лицето си с ръце.

— Добре — каза повече на себе си, отколкото на мене. Погледна ме. — Е, сега я видя. Какво мислиш?

— Сигурно й помагаш по някакъв начин, като идваш всеки ден.

— Надявам се — Рансъм напъха ръце в джобовете си. За миг заприлича на оплешивяващ, напълнял вариант на някогашния ученик от „Брукс-Лоуд“. — Мисля, че е отслабнала през последните дни. И голямата синина като че ли е спряла да избледнява. Не мислиш ли, че е лош знак, когато една синина не избледнява?

Попитах го какво е казал лекарят й.

— Както обикновено, нищо.

— Е, Илайза Морган ще направи всичко възможно за Ейприл — казах. — Поне знаеш, че се грижат добре за нея.

Той ми хвърли гневен поглед.

— Тя се измъква, за да пуши в салона, не видя ли? Мисля, че сестрите не трябва да пушат и Ейприл не трябва да бъде оставяна сама.

— Полицаят не е ли винаги там?

Рансъм сви рамене и тръгна по пътя, по който бяхме дошли.

— Той прекарва времето си, зяпайки през прозореца.

Ръцете му бяха напъхани в джобовете на панталона и той се прегърбваше леко, докато ходеше. Погледна ме и поклати глава.

— Не е лесно да гледаш Ейприл в това състояние.

Той въздъхна — въздъхна с цялото си тяло.

— Тим, тя умира пред очите ми.

Спряхме се. Рансъм покри лицето си с ръце. Неколцина минувачи се вторачиха в необикновената гледка на възрастен мъж в красив сив костюм, който плаче на публично място. Когато свали ръцете си, зачервеното му лице лъщеше от влагата.

— Ето, че ти създавам неудобство — той извади носна кърпа от джоба си и избърса лицето си.

— Все още ли искаш да се срещнеш с Том Пасмор? Не е ли по-добре да се прибереш?

— Сериозно ли говориш?

Той се изправи и тръгна отново по тротоара покрай магазина за картички, бакалията и цветарницата с раиран навес и изложени отвън съдове с цветя.

— Какво е станало с мерцедеса на Ейприл? Май не го видях, когато излязохме от къщата.

Рансъм се намръщи.

— Как ще го видиш? Няма го. Предполагам, че ще се намери рано или късно — нямах време да мисля за него.

— Къде мислиш, че може да е?

— Честно казано, не ме интересува колата. Застрахована е. И е само кола.

Отминахме още няколко пресечки в жегата безмълвно. Отвреме-навреме Рансъм изваждаше кърпата от джоба си и попиваше челото си. Наближавахме Университета на Илиной и вместо бакалиите и цветарниците започнаха да се появяват книжарници и малки ресторантчета. „Роял“, единственото сезонно кино в Милхейвън, предлагаше сезон с трилъри от четиридесетте и петдесетте години — програмата показваше усложнена схема, започваща с „Двойна подсигуреност“ и „Целувай ме до смърт“ и завършваше някъде през август с „Пикап на южната улица“ и „Непознати във влака“. Помежду течаха „От опасни дълбини“, „Големият сандвич“, „Асфалтова джунгла“, „Чикагският предел“, „Автостопаджията“, „Лора“, „От миналото“, „С печална слава“. Това бяха филмите на моята младост и аз си спомнях удоволствието да потънеш в горещ летен ден в прохладата на „Белдейм Ориентал“, да си купиш пуканки и да гледаш съдбоносните събития от някой черен филм в почти празната зала.

Внезапно си спомних кошмара, който бях сънувал сутринта в деня, когато Джон Рансъм се беше обадил — дебелите ръце на голямата бяла чиния. Отрязването на човешко месо, предъвкването, погнусеното му изплюване. Горещината ме замайваше и споменът за съня ми донесе песъчливия вкус на депресията. Спрях и се загледах в кинопрограмата.

— Добре ли си? — попита Рансъм и се спря за малко пред мене.

Заглавието на един от филмите като че ли плуваше на няколко сантиметра пред другите — ефектът на зрението или светлината.

— Чувал ли си някога за филм, който се казва „От опасни дълбини“? — попитах. — Нищо не знам за тоя филм.

Рансъм се върна и застана до мене. Той погледна към претъпканата програма.

— Шаблонно заглавие, а?

Рансъм се гмурна през авеню „Бърлин“ и тръгна на изток по участък, застроен с триетажни дървени и тухлени къщи, разделени от ниски живи плетове. Някои от миниатюрните предни дворчета бяха задръстени от колелета и детски играчки и тревата бе насечена от кафяви ивици като белези от изгаряне. От един прозорец по горните етажи се носеше звукът на рокендрол, тенекиен и безжизнен.

— Спомням си Том Пасмор — каза Рансъм. — Това момче беше абсолютен самотник. Нямаше никакви приятели. Парите бяха от дядо му, нали? Баща му не беше никакъв — той май избяга от тях, когато Том беше в последните класове.

Това бяха детайлите, които всеки в „Брукс-Лоуд“ би знаел.

— А майка му беше алкохоличка — каза Рансъм. — Много хубава обаче. Жива ли е още?

— Умря преди десетина години.

— И сега той се е оттеглил? Не прави съвсем нищо?

— Предполагам, че да се грижиш за толкова пари изисква пълен работен ден.

— Ейприл би могла да го прави заради него.

Пресякохме „Уотърлоу“ и вървяхме до следващата пресечка в мълчание, докато Рансъм мислеше за жена си.

След като пресякохме „Балъклейва“, къщите започнаха да стават малко по-големи и по-раздалечени сред по-обширните парцели. Между авеню „Бърлин“ и „Истърн Шор“ цената на имотите расте с всяка пресечка — вървейки на изток, ние вървяхме към квартала на детските години на Джон Рансъм.

Той остана безмълвен, докато отминахме „Омдърман“, „Виктория“, „Собзбъри“. Стигнахме до дългата улица, която се казваше „Севънс“ и където къщите, разпрострени нашироко върху огромни поляни, утвърждаваха, че не са по-лоши от къщите след следващата пресечка на „Истърн Шор“. Той спря и отново избърса челото си.

— Като дете кръстосвах всичко наоколо. Сега ми изглежда толкова чуждо. Сякаш никога не съм живял тук.

— Тук не живеят ли в общи линии същите хора?

— Ами не — хората от поколението на родителите ми измряха или се преместиха на западния бряг на Флорида, а моите връстници се преместиха в Ривъруд. Дори „Брукс-Лоуд“ се премести, не знаеш ли това? Преди четири години продадоха зданията и си построиха нови в Ривъруд.

Той се огледа и за миг като че ли обмисляше възможността да купи някоя от големите показни къщи.

— Повечето от хората като Ейприл, хората с нови пари, си купиха къщи в Ривъруд. Тя обаче не искаше и да чуе. Харесваше й да е в града — обичаше да ходи пеша. Харесваше малката ни къщичка и я харесваше точно на това място, където си е.

Забелязах, че говори в минало време и ми дожаля за всичко онова, което трябваше да преживее.

— Понякога — каза той, — съвсем губя кураж.

Той мина по останалата част на пресечката и зави надясно по „Истърн Шор“. От двете страни на широката улица се редяха големи къщи във всевъзможни стилове. Огромни тухлени постройки с малки и големи кули, полуоблицовани с дърво сгради в Тюдоров стил, мавритански фантазии, гигантски каменни палати с прозорци от цветно стъкло — пари, които се изразяваха без стеснение и без оковите на добрия вкус. Състезавайки се едни с други, хората, които бяха построили тези грамадни съоръжения, бяха купували величието на метър.

Най-сетне показах къщата на Том Пасмор. Беше от западната страна на улицата, не откъм езерото, и по сивия камък на фасадата й растяха зелени лози. Както беше винаги по времето на Леймънт фон Хайлиц, завесите бяха спуснати срещу светлината.

Минахме по пътеката към предната врата и позвънихме. Видя ни се, че чакаме доста дълго. Джон Рансъм ме погледна, както би погледнал студент, закъснял да предаде есето си. Позвъних отново. Минаха може би двайсет секунди.

— Сигурен ли си, че лордът е станал?

— Чакай — казах. От вътрешността на къщата се чу приближаването на стъпки.

След като ми отправи още един критичен поглед, Джон издърпа мократа кърпа от джоба си и избърса врата и челото си. Ключалката прещракна. Той оправи рамене и изобрази на лицето си доста добра имитация на усмивка. Вътрешната врата се отвори и Том Пасмор се показа от другата страна на замрежената външна врата, примижал и усмихнат. Беше облечен в бледосин костюм с двуредно сако, все още недозакопчано над снежнобяла риза и тъмносиня копринена вратовръзка. Следи от гребен разделяха мократа му коса. Изглеждаше уморен и малко нещо неадекватен.

11

Рансъм каза:

— ХАЙДЕ БЕ, ПРИЯТЕЛ — гласът му беше прекалено гръмък. — Почнахме да се тревожим.

— Тим и Джон, какво удоволствие — каза Том. Той се пипкаше с копчетата на сакото си, докато очите му шареха по нас. — Истинско събитие! — той отвори вратата с мрежата навън, така че Джон Расъм трябваше да направи крачка назад, за да я заобиколи. Докато я заобикаляше по стъпалото пред нея, Рансъм подаде дясната си ръка. Том я пое и каза:

— Представете си само!

— Много време мина — каза Джон Рансъм. — Прекалено много.

— Влизайте — каза Том и се отдръпна назад в сравнително тъмната къща. Докато влизах, усетих леката миризма на сапун и шампоан, която се излъчваше от него. Тук-там по масите и по стените бяха запалени ниски лампи. В огромната стая цареше обичайното безредие. Отдръпнах се от вратата, за да позволя на Джон Рансъм да влезе.

— Много мило беше от твоя страна да… — Рансъм спря насред изречението, когато най-сетне видя какво представлява долният етаж на къщата на Том Пасмор. Той остана зяпнал за миг, после се съвзе, — да се съгласиш да се срещнеш с мене. За мен това значи много, още повече след като това, което ще ми кажеш е, така ми каза Тим, ъ-ъ, малко нещо лично…

Той все още оглеждаше вътрешността, която навярно не съответстваше никак на очакванията му. Леймънт фон Хайлиц, предишният собственик на къщата на Том, беше превърнал по-голямата част от долния етаж в една единствена огромна стая, пълна с шкафове, етажерки с книги и вестници, масички, отрупани с детайлите от убийството, което го занимаваше в момента, и канапета и кресла, които изглеждаха поставени без никакъв ред. Том Пасмор почти не беше променил стаята. Завесите продължаваха да бъдат винаги спуснати; старомодните стоящи лампи и настолните лампи със зелени абажури продължаваха да горят на разни места из стаята, хвърляйки топла светлина върху хилядите книги, подредени в тъмни дървени шкафове покрай стените и върху масата в задната част на стаята. Край стените стояха високи стереоколони, съединени със сложната аудиотехника по рафтовете. Около половин дузина полици за книги бяха запълнени от подпиращи се един на друг компактни дискове, още стотици дискове бяха натрупани в наклонени купчини по пода.

Том каза:

— Знам, че първоначално това място ужасно обърква, но аз ви обещавам, че в другия край на стаята ще има удобно място за сядане — той посочи бъркотията наоколо. — Да тръгваме ли?

Джон Рансъм продължаваше да оглежда изобилието от шкафове за картотеки и мебели за офис. Том тръгна през лабиринта.

— Знам, че не съм те виждал от ученическите години — каза Джон Рансъм, — но съм чел за тебе по вестниците и работата, която свърши по случая с убийството на Уитни Уолш, беше наистина изумителна. Изумителна. И всичко успя да направиш от това място тук, а?

— Точно в тая къща — каза Том. Той ни направи знак да седнем на две канапета, поставени под прав ъгъл до една стъклена масичка с натрупани по нея книги. Кофа с лед, три чаши, кана вода и различни бутилки бяха поставени по средата на масичката. — Всичко необходимо го имаше във вестниците. Всеки можеше да го види и рано или късно, ако не аз, друг щеше да го направи.

— Да, но не си ли ти, дето си го правил много пъти? — Джон Рансъм седна с лице към една стена с ламперия, на която бяха окачени пет-шест картини, а аз седнах на канапето от лявата страна на масата. Рансъм гледаше в бутилките. Том седна на креслото срещу мене.

— Отвреме-навреме успявам да посоча нещо, което другите хора са пропуснали. — Том изглеждаше много притеснен. — Джон, съжалявам за това, което се случи с жена ти. Ужасна работа. Има ли някакъв напредък в полицията?

— Бих искал да мога да отговоря утвърдително.

— Как е жена ти? Някакви признаци на подобрение?

— Не — каза Рансъм, вторачен в кофата с лед и бутилките.

— Толкова съжалявам — Том замълча. — Едно питие сигурно ще ти дойде добре. Мога ли да ти предложа нещо?

Рансъм каза, че иска водка с лед и Том се наведе през масата, за да сипе със сребърна щипка кубчета лед в ниската дебела чаша, преди да я напълни с водка почти до ръба. Гледах го как прави това, като че ли не го интересуваше нищо друго, освен да накара Рансъм да се чувства удобно, и се чудех дали ще налее на себе си. За разлика от Рансъм, знаех, че Том е станал от леглото преди не повече от половин час.

По време на среднощните телефонни разговори, които понякога траеха по два-три часа, случваше се да си представям, че Том Пасмор започва да пие, щом излезе от леглото, и спира едва когато успее да се върне обратно в него. Беше най-самотният човек, когото познавах.

Майката на Том беше плачлива пияница през цялото му детство, а баща му — Виктор Пасмор, човекът, когото той бе смятал за свой баща — беше далечен и избухлив. Том се бе запознал с Леймънт фон Хайлиц, биологичния си баща, малко преди фон Хайлиц да бъде убит в резултат на единственото разследване, което двамата бяха предприели заедно. Том бе намерил трупа на баща си на горния етаж на къщата му. Това разследване бе прославило Том Пасмор на седемнайсетгодишна възраст и го бе направило наследник на две състояния, но го бе замразило в начина на живот, който продължаваше да води и до сега. Живееше в къщата на баща си, продължаваше работата на баща си. Беше преминал през местния клон на Университета на Илиной, където бе написал две монографии — едната за смъртта на поета-мистификатор от осемнайсети век Томас Чаотъртън, а другата за Линдбъргското отвличане — това бе предизвикало голям интерес в академичните среди. Бе започнал да учи право в Харвард в годината, когато един аспирант по английска литература бе обвинен в убийство, след като беше намерен в безсъзнание в един мотел в Кембридж заедно с трупа на приятелката си. Том бе разговарял с хората, обмислил случая и предоставил на полицията данни, които бяха довели до освобождаването на аспиранта и до арестуването на един прочут професор по английски. Той бе отказал предложението на родителите на освободения аспирант да платят обучението му до края. Когато репортерите бяха започнали да го намират и в клас, той бе напуснал и побягнал обратно вкъщи. Можеше да бъде само това, което беше — твърде добре го правеше, за да прави каквото и да било друго.

Мисля, че някъде тогава е започнал да пие.

На фона на тая история той все още изглеждаше изненадващо подобен на младежа, който някога е бил: косата му не беше опадала и за разлика от Джон Рансъм не беше напълнял много. Въпреки старомодната, контешка елегантност на дрехите си, Том Пасмор по приличаше на професор от колеж, отколкото Рансъм. Следите от пиенето, торбичките под очите, леката подпухналост на бузите му и бледността можеха да са резултат просто на няколко вечери повече, прекарани до късно в библиотеката.

Той застина с ръце върху бутилката водка и една празна чаша, вгледан в мене с изморените си сини очи. Знаех, че е видял точно какво минава през ума ми.

— А ти ще пийнеш ли? — той знаеше цялата ми история.

Джон Рансъм ме погледна неуверено.

— Нещо безалкохолно — казах.

— Ох — каза Том. — Ще трябва да идем до кухнята за такова нещо. Защо не дойдеш с мене да си избереш сам от хладилника?

Последвах го до вратата на кухнята.

Кухнята също беше останала във вида, в който е била по времето на Леймънт фон Хайлиц, с високи дървени бюфети, двойна медна мивка, ламперия и слабо, недостатъчно осветление. Единствената модерна добавка беше блестящ бял хладилник, кажи-речи с размерите на роял. Няколко секции от бюфетите бяха отрязани, за да му се отвори място. Том отвори широката врата на тоя обект — беше като да отвориш вратата на вагон.

Най-долното отделение на иначе почти празния хладилник съдържаше поне по дузина кутии от Пепси и Кока кола и пакет с шест бутилки от сода. Избрах содата. Том пусна лед във високата чаша и ми наля.

— Попита ли го за колата на жена му?

— Той предполага, че ще се намери.

— Какво мисли, че е станало с нея?

— Може да е била открадната от паркинга пред „Сейнт Олуин“.

Том присви устни.

— Звучи правдоподобно.

— Знаеш ли, че баща му е бил собственик на „Сейнт Олуин“?

Том вдигна очи към мене и в тях се видя отблясъка на някаква искрица.

— Така значи — каза той по начин, който не ми подсказа дали вече е знаел това, или не. Преди да успея да попитам, от съседната стая се чу изохкване от болка или изумление, после тупване и още едно изохкване, сега вече несъмнено от болка.

Разсмях се, защото изведнъж разбрах какво точно се е случило.

— Джон най-после забеляза картините ти — казах.

Том повдигна вежди и направи ироничен жест към вратата.

Когато излязохме от кухнята, видяхме Джон Рансъм да стои на другия край на масата, загледан в картината, която висеше там. Беше приведен, за да разтърка коляното си, и устата му беше зяпнала.

Обърна се и ни изгледа.

— Удари ли се? — попита Том.

— Имаш Морис Дени — каза Джон Рансъм, изправяйки се. — Имаш Пол Рансън, за Бога!

— Интересуват ли те техните работи?

— Но, Боже, това там е прекрасен Бонар — каза Джон. Той поклати глава. — Просто съм съкрушен. Да, е, аз и жена ми имаме доста работи от групата „Набис“, но нямаме… Но нямаме нищо толкова добро, канеше се да каже той.

— Аз особено много харесвам тази — каза Том. — Вие колекционирате групата „Набис“?

— Такава рядкост е да ги види човек в друга къща… — за миг Рансъм остана зяпнал към картините. Платното на Бонар беше изпълнено с маслени бои и представляваше гола жена, която сушеше косата си в сноп слънчева светлина.

— Аз не ходя много по други къщи — каза Том. — Той отиде до креслото си, седна, огледа за миг бутилките и кофата с лед и после си наля водка от друг вид, по-евтин от този, който беше предложил на Джон Рансъм. Ръката му не трепваше. Отпи малка, делова глътка. После се усмихна. Аз седях точно срещу него. По бузите му се появи руменина като руж.

— Чудя се дали не си си мислил някой път да продадеш нещо — каза Джон и се обърна с надежда към него.

— Не, никога не съм си мислил — каза Том.

— Много ли ще е нахално да те попитам къде си намерил някои от тези платна?

— Намерих ги точно там, където ги намираш и ти — на задната стена на тази стая.

— Как така?

— Наследих ги, когато Леймънт фон Хайлиц ми остави тази къща в завещанието си. Предполагам, че ги е купил в Париж, някъде през двайсетте години — той даде още миг отсрочка на Джон Рансъм, който имаше вид като че ли смяташе да извади лупа и да разучи движенията на четката в едно платно на Морис Дени, после каза: — Доколкото разбрах, искал си да поговорим за убийствата на Синята Роза.

Главата на Рансъм рязко се завъртя.

— Прочетох това, което „Леджър“ казва за нападението над жена ти. Сигурно искаш да научиш, каквото можеш, за предишните случаи.

— Абсолютно — каза Рансъм, остави най-сетне картината и се приближи малко нещо несигурно към мястото си.

— Тъй като вече споменах името на Леймънт фон Хайлиц, може би ще е добре да продължим с него.

Рансъм се отпусна на канапето. Той се прокашля и тъй като Том не казваше нищо, отпи малко водка, преди да заговори.

— Господин фон Хайлиц занимавал ли се е с убийствата на Синята Роза?

— Въпрос на време беше — каза Том. Той погледна към чашата, която беше поставил на масата, но не посегна. — Зает беше с разни случаи из цялата страна. След което всичко като че ли получи ясна развръзка. Но мисля, че все пак случаят го тормозеше. Някои неща не си пасваха и по времето, когато се опознахме, тъй като започваше да мисли за това отново. И тогава аз срещнах на Ийгъл Лейк някой, който беше свързан със случая.

Той се наведе, вдигна чашата си и отпи още една премерена глътка. Никога не бях имал възможността да се запозная с Леймънт фон Хайлиц, но като гледах Том Пасмор, имах тревожното чувство, че виждам стария детектив пред себе си. Джон Рансъм може би имаше същото усещане, ако се съди по внезапната напрегнатост на позата му.

— Кого срещна на Ийгъл Лейк? — попита Джон. Това беше един частен курорт в северен Уисконсин, където част от отбраното общество на Милхейвън ходеше всяко лято.

— За да мога да ти кажа това — каза Том, — ще трябва да ти обясня някои семейни тайни. Ще те помоля да не повтаряш никъде това, което ще ти кажа.

Джон обеща.

— Чуй моя разказ тогава — каза Том.

12

— Сигурно си спомняш, че си виждал майка ми отвреме-навреме във връзка с училището.

— Помня майка ти — каза Рансъм. — Беше красива жена.

— И неуравновесена. Сигурен съм, че помниш и това. Майка ми прекарваше по цели дни в спалнята си. Понякога плачеше с часове или дори и да не знаеше защо, просто си седеше там и плачеше. Яд ме беше, че не е като другите майки… Вместо да ме е яд, трябвало е да мисля, какво би могло да я направи толкова безпомощна.

Том изчака за миг да възприемем казаното, после пак се пресегна към чашата. Бледите му устни образуваха отвор, който пое една малко по-голяма глътка. Противно му беше, че трябва да разказва тази история, виждах. Казваше я, защото би му било още по-противно аз да я разказвам, а смяташе, че Джон Рансъм трябва да я знае. Той остави чашата на масата и каза:

— Предполагам, че си чувал за дядо ми?

— Глендънинг Апшо? — примигна Джон. — Разбира се. Силен човек — той се поколеба. — Умря в последната ти година. Самоубийство, доколкото си спомням.

Том хвърли бърз поглед към мене, тъй като и двамата знаехме истинските обстоятелства около смъртта на дядо му. После отново погледна към Джон.

— Да, силен беше. В Милхейвън той натрупа богатство, а имаше и политическо влияние. Беше опасен човек в почти всяко отношение и имаше много тайни. Но една от тайните си трябваше да пази най-вече, защото ако се беше разбрала, с него щеше да е свършено. Той убива трима души, за да съхрани тази тайна, и почти успява да убие четвъртия. Жена му научава за нея през 1923 година и се удавя в Ийгъл Лейк — това я довършва.

Том погледна към ръцете си в скута си. За миг вдигна очи към мене, после погледна Джон Рансъм.

— Дядо ми уволнява всички слуги, когато майка ми е на около две години. Никога вече не наема нови, дори след смъртта на жена си. Не е можел да си позволи някой да научи, че изнасилва дъщеря си.

— Изнасилва? — каза Рансъм недоверчиво.

— Може би не е нужно да употребява сила, но той е насилвал или принуждавал майка ми да прави секс с него от около втората й до четиринайсетата й година.

— И за цялото това време никой не научава?

Той отпи още веднъж, този път, струва ми се, от облекчение, че най-после го е казал.

— Той предприема изключителни мерки, за да предотврати такова нещо. По очевидни причини за майка ми се грижи същият лекар, който той винаги е използвал. В началото на петдесетте този лекар си взима по-млад съдружник. Излишно е да уточнявам, че между пациентите на този млад лекар, Бъз Ланг, не фигурира майка ми.

— Аха, Бъз Ланг — каза Рансъм. — Всички смятаха, че той е четвъртата жертва на Синята Роза, но Тим ми каза, че е бил нападнат от някой друг. Какво е направил, научил е за майка ти?

— Вечер Бъз взема картотеката вкъщи, за да се запознае с медицинската история на своите пациенти. Една вечер той взема не тези картони, които трябва. Това, което вижда, го смущава и той отива при съдружника си да обсъди видяното. Години преди това по-старият лекар е записал всички класически признаци на блудство — вагинално кървене, вагинални брадавици, личностни деформации, кошмари. И т.н., и т.н. всичко било регистрирано.

Когато Том остави чашата на масата, тя беше празна. Рансъм бутна и своята чаша към него и Том му досипа водка и лед.

— И по-старият лекар се обажда на дядо ти — каза Джон Рансъм, когато Том седна отново в креслото си.

— Една вечер Бъз Ланг се прибира вкъщи, качва се на горния етаж и някакъв едър мъж го сграбчва отзад и почти му отрязва главата. Остава да лежи като мъртъв, но после успява да спре кръвта и да повика помощ. Мъжът, който се опитва да го убие, написва СИНЯ РОЗА на стената на спалнята и всички решават, че Ланг е четвъртата жертва.

— Ами Уилям Дамрош? Той е бил любовник на Ланг. Оня касапин, Стенмиц, е блудствал с него. И случаят приключва с неговата смърт.

— Ако случаят е приключил, защо седиш тук и слушаш древни истории?

— Но как би могъл да знае дядо ти за личния живот на някакъв следовател?

— Имал е близък приятел в полицията. Нещо като протеже — правили са си доста добрини в продължение на много години. Тоя тип се стараел да научава всичко, което би могло да му е от полза, и го споделял с дядо ми. Това е била една от задачите му.

— И това ченге…

— Разказва на дядо ми историята на Дамрош. Дядо ми, добрият стар Глендънинг Апшо, вижда как би могъл да спретне хубавичко всичко.

— И убива Дамрош?

— Мисля, че го е последвал до вкъщи и е изчакал няколко часа, докато Дамрош се напие така, че да не може да се съпротивлява. После почукал на вратата. Дамрош му отваря, дядо ми успява да вземе пистолета и да го застреля с него. Написва СИНЯ РОЗА на лист хартия и си отива. Случаят е приключен.

Том се облегна назад.

— Но след това убийствата спират.

— Те спират след убийството на Хайн Стенмиц.

Рансъм се замисли над това.

— Защо мислиш Синята Роза спира да убива в продължение на четиридесет години? И въобще мислиш ли, че това е същият човек, който е нападнал жена ми?

— Възможно е.

— Забеляза ли, че новите нападения станаха на същите места, където са били старите?

Том кимна.

— Значи се повтаря, така ли?

— Ако е същият.

— Защо казваш това? Какво мислиш?

Том Пасмор изглеждаше така, сякаш мислеше единствено за това как да се отърве от нас. Главата му се наклони назад в креслото. Предполагах, че иска да си тръгнем, за да започне да работи. Денят му едва сега започваше. Изненадващо за мене, той отговори на Рансъм:

— Е, винаги съм си мислил, че в тоя случай мястото има значение.

— Мястото има значение, така е — каза Рансъм. Той остави празната си чаша. По скулите му беше избила червена ивица. — Кварталът. Той убива там, където живее.

— Никой не знае кой е убитият на авеню „Ливърмор“, нали?

— Някакъв скитник, който се е надявал да изпроси малко стотинки.

Том кимна по-скоро в знак на разбиране, отколкото на съгласие.

— Това също е възможно.

— Ами да — каза Рансъм.

Том кимна разсеяно.

— Мисълта ми е, кой ходи без документи за идентичност в днешно време? Всеки носи кредитни карти, карти за автоматични банкови каси, шофьорски книжки…

— Така е, така е — каза Том. Той все още се взираше в някаква неопределена точка в средата на стаята.

Рансъм се премести по-напред. Разклати празната си чаша. Погледна към картината, която Леймънт фон Хайлиц беше купил в Париж преди шестдесет години.

— Ти не си се оттеглил наистина, нали, Том? Нали вършиш по малко работа тук-там, без да казваш на никого?

Том се усмихна — бавно, почти сияйно.

— Така е — каза Рансъм, макар че според мене не това означаваше странната, обърната навътре, усмивка.

— Не знам дали това може да се нарече работа — каза Том. — Нещичко привлича вниманието ми отвреме-навреме. Чувам лека музика.

— Не я ли чуваш сега?

Том се вторачи в него.

— Какво искаш да знаеш?

— Познаваме се отдавна. След като жена ми е пребита и пронизана от извършителя на най-забележителните неразкрити убийства в Милхейвън, мисля, че не може да не си заинтригуван.

— Бях достатъчно заинтригуван да те поканя тук.

— Каня те да работиш за мене.

— Не взимам клиенти — каза Том. — Съжалявам.

— Имам нужда от помощта ти — Джон Рансъм се наклони към Том с протегнати ръце, разперени на горе-долу една футболна топка разстояние една от друга. — Имаш невероятна дарба и аз искам тая дарба да работи за мене.

Том като че ли не слушаше.

— Отгоре на всичко, давам ти възможност да научиш името на Синята Роза.

Том се отпусна в креслото си, така че коленете му изскочиха и брадичката му се подпря на гърдите. Той повдигна сключените си ръце до долната си устна и впери внимателен поглед в Рансъм. Имаше вид, като че ли се чувства по-удобно и присъства по-пълноценно, отколкото в който и да е друг момент от вечерта.

— Мислил ли си да ми предложиш някакво заплащане срещу тази помощ?

— Разбира се — каза Джон Рансъм. — Ако това е проблемът.

— Какво заплащане?

Рансъм изглеждаше объркан. Погледна към мене, сякаш молеше за помощ и вдигна ръце.

— Трудно ми е да отговоря. Десет хиляди долара?

— Десет хиляди. За да открия човека, който е нападнал жена ти. За да вкарам зад решетките човека, когото наричаш Синята Роза.

— Може и двайсет хиляди — каза Джон. — Може даже и трийсет.

— Аха — Том се изправи на мястото си, подпря ръце на облегалките на креслото и стана. — Надявам се, че това, което ти казах, ще ти бъде от полза. Хубаво беше, че се видяхме отново, Джон.

Аз също се изправих. Джон Рансъм остана седнал на канапето, като поглеждаше ту към мене, ту към Том.

— Това ли е всичко? Том, обсъждахме едно предложение. Моля те, обещай ми, че ще помислиш върху него.

— Опасявам се, че не съм за наемане — каза Том. — Дори за бляскавата сума от трийсет хиляди долара.

Рансъм изглеждаше съвсем слисан. Той неохотно се оттласна от канапето.

— Ако трийсет хиляди не са достатъчни, кажи ми колко искаш. Искам да си в моя отбор.

— Ще направя, каквото мога — каза Том и тръгна към лабиринта от картотеки и към вратата.

Рансъм не отстъпи.

— Какво значи това?

— Ще проверявам отвреме-навреме.

Рансъм сви рамене и напъха ръце в джобовете си. Двамата тръгнахме от двете страни на стъклената масичка към Том. За първи път погледнах към купчината книги до бутилките и кофата с лед и с изненада видях, че, както и книгите на масичката на Рансъм, почти всички бяха за Виетнам. Но не бяха романи — повечето от тях изглежда бяха военно-исторически и бяха написани от офицери в оставка. „Пехотата на Съединените Щати във Виетнам“. „Действията на малките бойни единици във Виетнам, 1965–66“. „Историята на Зелените барети“.

— Исках да разбереш положението ми — каза Рансъм. — Трябваше поне да опитам.

— Много бях поласкан — отговори Том. И двамата се промъкваха към вратата.

Настигнах ги, тъкмо когато Рансъм се обърна и погледна през рамо картините на дългата стена в дъното.

— И ако някога ти хрумне да продаваш нещо от колекцията си, надявам се, че ще се обадиш най-напред на мене.

— Добре — каза Том. Той отвори вратата към изгарящата жега и чезнещата дневна светлина. Над покривите на къщите, обърнати към езерото, луната бе вече изгряла в притъмняващото небе, където вятърът носеше няколко призрачни облачета твърде високо горе, за да ни разхлади.

— Благодаря за помощта ти — каза Джон Рансъм, протягайки ръка. Когато Том я пое, Рансъм повдигна рамо и направи гримаса, стискайки яко, за да покаже колко е благодарен.

— Между другото — каза Том и Рансъм отпусна ръкохватката си. Том дръпна ръката си. — Чудя се дали си мислил за възможността нападението над жена ти да е било насочено към тебе?

— Не разбирам — Джон Рансъм ме погледна въпросително, опитвайки се да отгатне дали аз виждам някакъв смисъл във въпроса. — Искаш да кажеш, че Синята Роза може да е помислил, че Ейприл съм аз?

— Не — Том се усмихна и се облегна на рамката на вратата. — Не, разбира се — той погледна през улицата, после нагоре и надолу по нея и най-сетне към небето. Навън, на естествена светлина, кожата му имаше вид на хартия, която е била първо намачкана и после изгладена. — Чудех се дали не се сещаш за някого, дето би могъл да иска да те порази посредством жена ти. Някой, който би искал да те нарани жестоко.

— Няма такъв човек — каза Рансъм.

Една кола зави по „Истърн Шор“, измина няколко метра в наша посока, после отби и спря. Шофьорът не излезе от колата.

— Мисля, че Синята Роза не би могъл да знае каквото и да било за Ейприл или мене — каза Рансъм. — Това не е в стила на подобни типове.

— Сигурно си прав — каза Том. — Надявам се, че нещата ще се развият в твоя полза, Джон. Довиждане, Тим.

Той ми махна с ръка и изчака да се отдалечим по пътеката. Махна отново, усмихнат, и затвори вратата. Сякаш изчезна зад зидовете на крепост.

— Каква беше тая работа? — попита Рансъм.

— Да отидем да вечеряме — отговорих.

13

Джон Рансъм прекара по-голямата част от вечерта в оплаквания. Том Пасмор бил един от ония гении, дето не били особено способни да разбират. Бил пияница, който се държал като папата. По цял ден седял в тая запердена къща и се наливал с водка. Дори някога в училище Том Пасмор бил като Невидимия човек, не играел футбол, нямал никакви приятели — това хубаво момиче, това страхотно гадже Сара Спенс, с дългите крака, страхотно тяло, се оказало, че има нещо с Том Пасмор, винаги му било чудно как по дяволите Том успял да си постигне това…

Не казах на Рансъм, че според мене Сара Спенс, сега Сара Янгблъд, беше в колата, която зави по улицата и спря дискретно на десетина метра от къщата на Том, докато ние си тръгвахме. Знаех, че посещава Том и знаех, че той държи посещенията й да останат в тайна, но не знаех нищо повече за отношенията им. Имах чувството, че прекарват много време, разговаряйки — Сара Спенс Янгблъд беше единственият човек в цял Милхейвън, който имаше свободен достъп до къщата на Том Пасмор. Мисля, че през тези дълги вечери и нощи, след като тя се бе мушнала през предната му врата, след като бутилките бяха отворени и ледът поставен в кофата, той й говореше — мисля, че тя беше станала човекът, от когото той най-силно се нуждаеше, единственият човек може би, от когото се нуждаеше, защото никой друг не знаеше за него повече от нея.

Джон Рансъм и аз бяхме в „Джимис“, стар ресторант от източния край, на авеню „Бърлин“. Беше приятно място с дървена ламперия по стените, с удобни пейки, приглушени светлини и дълъг бар. Би могло да бъде ресторант, където и да е в Манхатън, където всичките му маси щяха да са заети; тъй като бяхме в Милхейвън и часът беше почти девет, ние бяхме кажи-речи единствените посетители.

Джон Рансъм поръча каберне „Фар Ниенте“ и създаде малка суматоха около отпиването му.

Дойде храната, говеждо филе за Рансъм, скариди в чеснов сос за мене. Той забрави за Том Пасмор и започна да говори за Индия и за ашрама на Мина.

— Това невероятно създание беше красиво, осемнайсетгодишно, много скромно и говореше с кратки, ясни изречения. Понякога приготвяше закуската и чистеше малките си стаи сама, като слугиня. Но всички около нея разбираха, че тя притежава необикновена сила — огромна мъдрост. Мина докосна душата ми с малките си ръце и ме отвори. Никога няма да престана да чувствам благодарност, никога няма да забравя какво научих от нея.

Той замълча, дъвчейки, преглътна, отпи от виното.

— По времето, когато станах аспирант, тя беше вече доста известна. Хората започнаха да разбират, че тя представлява една много чиста разновидност на мистическото преживяване. Тъй като бях учил при нея, имах известен авторитет. Всичко се разгръщаше благодарение на нея — беше като да си учил при велик учен. И така си беше, но по по-дълбок начин.

— Никога ли не си се изкушавал да се върнеш и да я видиш отново?

— Не бива — каза той. — Тя беше категорична относно това. Трябваше да я напусна.

— Как се отразява това на живота ти в момента? — попитах. Беше ми наистина любопитно какво ще отговори.

— Помага ми да го понасям — каза той.

Той свърши храната в чинията си, после погледна към часовника си.

— Ще имаш ли нещо против да се обадя в болницата? Искам да проверя какво става.

Той направи знак на сервитьора за сметката, изпи остатъка от виното и се изправи. Извади шепа монети от джоба си и тръгна към обществения телефон в един коридор в дъното на ресторанта.

Сервитьорът донесе сметката в чинийка. Обърнах я, видях колко е и му подадох кредитна карта. Преди сервитьорът да се върне с квитанцията, Рансъм дотича до масата. Грабна ме за ръката.

— Невероятно — просто невероятно. Казват, че може би излиза от комата. Къде е сметката?

— Дадох му карта.

— Дума да не става — каза той. — Не се прави на луд. Искам аз да платя и да отиваме там.

— Иди в болницата, Джон. Аз ще се върна в къщата и ще те чакам.

— Колко беше? — той почна да рови за нещо първо в джобовете на панталоните си, после в джобовете на сакото си.

— Платих вече. Заминавай.

Той ме погледна безпомощно, извади ключ от джоба на сакото си и го протегна към мене, без да ми го дава.

— Това беше скъпа бутилка вино. А ястието ми струваше два пъти колкото твоето — той погледна към ключа, сякаш не помнеше какво е това, после ми го подаде. — Не бива ти за плащаш тази вечеря.

— Следващата си ти — казах.

Той почти подскачаше в нетърпението си да стигне до болницата, но видя, че сервитьорът идва към нас с квитанцията и се наведе над рамото ми да види сумата, докато аз пресметна бакшиша и се подпиша.

— Много голям бакшиш даваш — каза. — Това си е за твоя сметка.

— Няма ли да тръгваш най-после? — казах и го избутах към вратата.

14

Като се изключат двама студенти от Университета на Илиной по тениски и шорти, които отиваха в бар „Аксълс Тъксидоу“, тротоарите пред „Джимис“ бяха празни. Джон Рансъм бързо се отдалечаваше от мене, размахвайки ръце на север по авеню „Бърлин“ към „Шейди Майут“ и като минаваше от сравнително по-тъмните участъци към ярките светлини под сенниците на „Роял“, лекият му костюм смени цвета си като кожата на хамелеон.

За две-три секунди Рансъм отново потъна в мрака от другата страна на сенниците. От отсрещната страна на улицата тръгна кола. Рансъм беше на около петнайсет метра, все още ясно видим, и се движеше бързо в окръжностите от жълта светлина под уличните лампи.

Обърнах се да тръгна в обратна посока и видях една синя кола, която потегли от другата страна на улицата. За миг застинах, давайки си сметка, че това ми напомня нещо. Точно преди колата да се плъзне в светлината, която се разливаше изпод сенниците на „Роял“, аз си спомних: същата тая кола се беше появила на „Истърн Шор“, за да изчака да си тръгнем, преди Сара Спенс Янгблъд да се доближи до къщата на Том Пасмор. След това светлината от кинотеатъра падна върху колата — вместо Сара Янгблъд, зад кормилото се очерта мъж с широки рамене и дълга посивяла коса, хваната на опашка. Светлината хвана отблясъка на златна обица на лявото му ухо. Беше същият мъж, с който се бях сблъскал при телефоните в болницата. Беше ни проследил до къщата на Том Пасмор, след това до „Джимис“, а сега отиваше след Джон в болницата.

А тъй като за пръв път го бях видял в болницата, навярно той ни беше проследил и там. Обърнах се и видях как синята кола едвам пълзи по улицата.

Шофьорът се влачеше след Джон. Когато целта му се отдалечеше твърде много, той вкарваше колата във вътрешното платно и бавно се придвижваше на още десетина метра, преди отново да се прибере до тротоара. Ако имаше повече движение по улицата, тези маневри въобще нямаше да се забелязват.

Тръгнах след него, спирайки, когато спираше той. Чувах подметките на Рансъм да потропват по тротоара. Мъжът в синята кола излезе на платното и запърпори по почти празната улица, следвайки Джон като хищник.

Все така забързан през кръговете светлина по тротоара, Рансъм беше вече само на една пресечка разстояние от болницата. Мъжът в колата излезе от сянката, в която беше спрял, и подкара по улицата. За моя изненада той отмина Рансъм. Помислих си, че ме е видял в огледалото си и се ядосах на себе си — не бях запомнил поне номера на колата му. След това той отново ме изненада, като спря до тротоара срещу болницата. Видях да извръща глава, когато Джон Рансъм се появи в огледалото му.

Забързах.

Рансъм зави по тясната пътека между високите живи плетове, която отвеждаше до входа за посетители на „Шейди Маунт“. Вратата на синята кола се отвори и шофьорът излезе. Той блъсна вратата след себе си и тръгна нехайно да пресича. Беше висок горе-долу колкото мене и леко се накланяше назад при ходене. Запетайката от посивялата му коса изскачаше от главата му и падаше върху гърба му. Той поклащаше широките си рамене и широкото сако на костюма му леко се издуваше. Забелязах, че бедрата му бяха учудващо дебели, а коремът му — мек и отпуснат. С широките си бедра той се носеше сякаш плува през лепкава влага.

Извадих бележника от джоба си и записах номера на колата му. Синята кола беше Лексъс. Той стъпи на тротоара и сви по пътеката. Беше изостанал толкова, колкото беше нужно, за да влезе Рансъм в асансьора. Тръгнах по улицата с възможно най-голяма бързина и когато свих по пътеката, той тъкмо затваряше вратата за посетители след себе си. Затичах се и успях да вляза, докато той още се носеше към асансьора. Пресякох почти празното фоайе и докоснах рамото му.

Той се обърна през рамо да види кой го е докоснал. Лицето му се изкриви раздразнително и той се обърна към мене.

— Какво има? — попита. Гласът му беше неподправено милхейвънси, плосък, грубоват и леко носов.

— Защо следите Джон Рансъм? — попитах.

Той ми се изсмя — като само половината му лице се раздвижи.

— Вие май не сте наред.

Започна да се обръща, но аз го хванах за ръката.

— Кой ви е наредил да следите Рансъм?

— А кой, по дяволите, сте вие?

Казах му името си.

Той се огледа. Две от чиновничките зад гишето седяха неестествено неподвижни зад компютрите си и се преструваха, че не подслушват. Мъжът се намръщи и ме отведе настрани от асансьорите към другата страна на фоайето, където имаше редица празни столове. После зае боксьорска поза пред мене и ме изгледа от глава до пети. Опитваше се да реши какво да ме прави.

— Ако наистина искате да помогнете на тоя Рансъм, най-добре си вървете, откъдето сте дошли — каза накрая той.

— Това заплаха ли е?

— Май наистина не разбирате — каза той. — Вие не ме интересувате въобще.

Той се завъртя и тръгна бързо към изхода.

— Може би една от тези нервни чиновнички трябва да повика полицията.

Той рязко се извърна към мене. Лицето му бе покрито с нездравословна червенина.

— Искаш полиция? Слушай, лайно такова, аз съм полицията.

Той бръкна в задния си джоб и извади тлъст черен портфейл. Отвори го и ми показа една от ония малки златни значки, които се дават на офицерските жени и на сътрудниците в полицейските дела.

— Много съм впечатлен — казах.

Той с всичка сила заби десния си показалец в гърдите ми и доближи до мене едрото си лице.

— Не знаеш в какво се бъркаш, тъпо копеле.

После мина покрай мене и излезе. Тръгнах след него и го видях да натъпква портфейла си обратно в джоба, докато крачеше между живите плетове. Пресече улицата, без да си прави труда да се оглежда за коли. Отвори вратата на синия лексъс, наведе се и се намъкна вътре. Блъсна вратата, запали и ме погледна през прозореца, за да види как го наблюдавам. Лицето му изпълваше целия прозорец. Моторът изръмжа и колата изскочи рязко на авеню „Бърлин“.

Слязох от тротоара и проследих отдалечаването на смаляващите се задни светлини. Стоповете засветиха, когато той спря на светофар две преки по-надолу. Отмина още една пряка на север по авеню „Бърлин“, после зави наляво, без да си прави труда да дава мигач. По улицата нямаше никакви други коли и нощта изглеждаше огромна и черна.

Върнах се обратно между плетовете към болницата.

15

Преди да стигна до асансьора, в паркинга за линейките пред спешното отделение спря полицейска кола. Тя хвърли в коридора заслепяващи червени и сини отблясъци, присветващи като морзовата азбука. Някои от чиновничките се наведоха през гишето. Нисък оплешивяващ мъж с възголям нос излезе от колата. Следователят профуча през автоматичната стъклена врата. Към него притича медицинска сестра, усмихната и със сключени под брадичката й ръце. Следователят каза нещо, което не можах да чуя, грабна я и направи няколко крачки с нея, преди да й прошепне нещо на ухото и да я остави отново на земята в началото на коридора. Превита на две, сестрата зяпна и махна зад гърба му, преди да се изправи и да оглади престилката си.

Следователят ме фиксира с поглед, докато се приближаваше към мене.

Спрях и зачаках. Щом навлезе във фоайето, той каза:

— Хайде де, качвайте се, не стойте така.

И посочи към копчетата на асансьора. Чиновничките, които се бяха навели през гишето, за да видят какво става, се усмихнаха на него, а после една на друга.

— Канехте се да извикате асансьора, нали така?

Кимнах, отидох към затворените врати и натиснах копчето за нагоре.

Следователят кимна към чиновничките. Пълното му лице изглеждаше неподвижно, но очите му блестяха.

— Вие не сте ни викали, нали?

— Не — казах.

— Значи, всичко е наред.

Усмихнах се и театралният блясък в очите му угасна. Беше истински комедиант с увисналото си лице и неизгладен костюм.

— Полицията не би трябвало да стъпва в болниците.

Имаше от оня вид лица, които мога да изразяват най-тънки чувства, привидно без въобще да помръдват.

— Бихте ли влезли в това нещо, моля? — вратата на асансьора се беше отворила пред нас.

Влязох и той ме последва. Натиснах копчето за третия етаж. Асансьорът се изкачи и спря. Той излезе и се запъти към стаята на Ейприл Рансъм. Последвах го. Отминахме сестринското отделение и завихме по кръглия коридор. Млад униформен офицер излезе от стаята на Ейприл.

— Е? — каза следователят.

— Има надежда — каза униформеният полицай. На етикета му пишеше „Томпсън“. — Кой е този, сър?

Следователят се обърна към мене.

— Кой е този? Не знам кой е този. Кой сте вие?

— Приятел съм на Джон Рансъм.

— Новините бързо се разчуват — каза следователят. Той влезе пръв в стаята на Ейприл.

Джон Рансъм и един лекар с вид на гимназист стояха от другата страна на леглото. Рансъм изглеждаше леко зашеметен. Той вдигна поглед, след като ме забеляза — погледът му се отмести към омачкания следовател, после отново към мене.

— Тим? Какво има?

— Какво има ли? — попита следователят. — Тук има повече хора, отколкото у братята Маркс. Не си ли го повикал ти?

— Не, не съм го викал. Вечеряхме заедно.

— Ясно — каза следователят. — Е, как е госпожа Рансъм?

Джон изглеждаше разсеян и неуверен.

— Ами…

— Умно казано — отбеляза следователят. — Вие, докторе?

— Госпожа Рансъм определено показва признаци на подобрение — каза лекарят. Гласът му беше дебела дъска от тъмнокафяво дърво.

— Има ли шанс тя действително да бъде в състояние да каже нещо?

— Определено има признаци — каза лекарят. Тежкият му дървен глас звучеше, като че ли го издаваше някакъв много по-едър и възрастен мъж, застанал зад него.

Джон ме погледна през леглото като обезумял.

— Тим, тя може би наистина ще излезе от комата.

Следователят отиде зад него и се вмъкна до леглото.

— Аз съм Пол Фонтейн и нападението над жената на приятеля ви е свързано с едно убийство, което разследвам.

— Тим Андърхил — казах.

Той надигна голямата си овална глава.

— Тим Андърхил, значи. Чел съм една от книгите ви — „Раздвоеният“. Беше отвратителна. Беше абсурдна. Хареса ми.

— Благодаря — казах.

— А сега кажи, каквото искаше да кажеш на господин Рансъм — освен ако не е нещо, което предпочиташ да скриеш от нашия безупречен отдел.

Погледнах го.

— Бихте ли записали един номер на кола?

— Томпсън — каза той и младият полицай извади тефтер.

Прочетох номера от бележника си.

— Син лексъс. Собственикът следеше Джон и мене през целия ден. Когато го спрях долу във фоайето, той ми показа една детска значка и ми каза, че е полицай. Избяга точно преди вие да дойдете.

— Аха — каза Фонтейн. — Интересно. Ще предприема нещо относно това. Помните ли нещо от самия човек? Нещо отличително?

— Има посивяла коса на опашка. Позлатена обица на лявото ухо. Около метър осемдесет и шест, над сто килограма. Голямо шкембе и дебели бедра, като на жена. Мисля, че носи костюм от Армани.

— О, някой от почитателите на Армани — той си позволи да се усмихне. Взе листчето с номера на колата от Томпсън и го сложи в джоба на сакото си.

— Следил ме е? — попита Джон.

— Видях го тук днес следобед. Проследил ни е до „Истърн Шор“, а после до „Джимис“. Смяташе да се качи тук, но аз го спрях във фоайето.

— Жалко — изпъшка Фонтейн. — Наистина ли този тип каза, че е полицай?

Опитах се да си спомня.

— Мисля, че каза, че е с полицията.

Фонтейн присви устни.

— Все едно да кажеш, че си с оркестъра.

— Показа ми една от ония малки златни значки.

— Ще проверя случая — той се обърна. — Томпсън, край на времето за посетители. Ние ще чакаме тук да видим дали госпожа Рансъм ще излезе от комата, за да ни каже нещо полезно. Господин Андърхил може да чака в салона, ако желае.

Томпсън ме изгледа пронизително и се отдръпна от леглото.

— Джон, ще те чакам вкъщи — казах.

Той ми отправи немощна усмивка и притисна ръката на жена си. Томпсън заобиколи леглото и направи почти извинителен жест към вратата.

Томпсън ме последва отвън. Отминахме сестринското отделение в мълчание. Двете жени на гишето направиха неуспешен опит да не ни зяпат.

Томпсън не каза нищо, почти докато стигнахме асансьорите.

— Искам само да кажа — започна той и се огледа, за да се увери, че никой не подслушва, — недейте да разбирате криво инспектор Фонтейн. Той е побъркан, вярно е, но е велик следовател. При разпити е истински гений.

— Побъркан гений — казах и натиснах копчето.

— Да — офицер Томпсън изглеждаше малко притеснен. Той сключи ръце зад гърба си. — Знаете ли как му викаме? Фантастичният Пол Фонтейн. Толкова е добър.

— Тогава ще трябва да открие чий е синият лексъс — казах.

— Ще открие — каза Томпсън. — Но може и да не ви каже.

16

Вмъкнах се в къщата и затърсих пипнешком ключа на лампата. Червената светлинка на телефонния секретар примигваше от масичката на телефона, указвайки, че е имало обаждания. Останалата част от долния етаж тънеше в дълбок кадифен мрак. Климатичната инсталация правеше вътрешността на къщата на Рансъм подобна на хладилник. Намерих ключ близо до вратата и на тавана светна лампа от стъкло и бронз, която имаше вид на свещник. Затворих вратата. Един ключ до входа към всекидневната запали повечето от лампите в стаята. Влязох и се строполих на едно канапе.

Най-накрая се качих в стаята за гости. Приличаше на стая в хотел за четиридесет долара на вечер. Закачих дрехите си във вградения гардероб до вратата. После свалих две книги на долния етаж „Библиотеката на Наг Хамади“ и един роман в меки корици от Сю Графтън. Избрах си стол близо до камината, отворих книгата с гностическите текстове и четох дълго в очакване Джон Ранъсм да донесе добри новини от болницата.

Около единайсет реших да се обадя в Ню Йорк и да се опитам да говоря с Ан Вин, един човек, с когото се бях запознал във Виетнам.

Преди шест години, когато старият ми приятел Тина Пюмоу беше убит, той остави ресторанта си „Сайгон“ на Вин, който дотогава беше едновременно главен готвач и заместник-управител. Вин по-късно подари половината от ресторанта на Маги Ла, отдавнашната приятелка на Тина, която беше поела управлението, когато започна да работи по магистърската програма по философия в Ню Йоркския Университет. Всички ние живеехме в различни апартаменти над ресторанта.

Не бях виждал Вин от два-три дни и неговият хладен и несантиментален здрав разум ми липсваше.

Беше единайсет часа в Милхейвън, полунощ в Ню Йорк. Ако имах късмет, Вин щеше да е оставил ресторанта на персонала и да се е качил горе за час-два, докато дойде времето за затваряне и оправяне на сметките за деня. Отидох в антрето до примигващия телефонен секретар и набрах телефона на Вин. След две иззвънявания до мен достигна изщракването на друг секретар и чух сбитото съобщение на Вин: „Не вкъщи“. Бучащо мълчание и после сигнал.

— Аз съм — казах. — Чудесно прекарвам, бих искал да бъдеш тук. Ще те потърся долу.

Маги Ла се обади от канцеларията на ресторанта и избухна в смях, като ме чу.

— Не можа да издържиш в родния град и половин ден? Защо не се прибираш, където ти е мястото?

— Сигурно ще се прибера скоро.

— Разбра всичко за един ден? — Маги пак се разсмя. — Ти си по-добър от Том Пасмор, по-добър от Леймънт фон Хайлиц!

— Нищо не съм разбрал — казах. — Но Ейприл Рансъм май се оправя.

— Ти няма да се прибереш, докато не разбереш нещо. Прекалено унизително би било. Предполагам, че търсиш Вин. Той е до мене, не затваряй.

След миг чух гласа на Вин да произнася името ми и веднага почувствах, че съм в мир със себе си и със света. Започнах да му разказвам какво ми се е случило през деня, без да пропускам нищо — хора като Вин не се боят от появата на познати призраци.

— Сестра ти е гладна — каза той. — Затова ти се е показала. Доведи я в ресторанта, ние ще се погрижим.

— Знам какво иска, не е храна — казах, но думите му внезапно ми припомниха Джон Рансъм, седнал на предната седалка на калния джип.

— Ти в цирк — каза Вин. — Много стар за цирка. Когато беше на двайсет и една, двайсет и две, обожавал циркове. Но сега ти съвсем друг, знаеш. По-добър.

— Така ли мислиш? — попитах стреснато.

— Съвсем — каза Вин, използвайки приблизителния английски, който толкова добре му служеше. — Нямаш нужда от циркове вече — той се разсмя. — Мисля, трябва да се махнеш от Милхейвън. Нищо няма там за тебе, така е.

— От къде ти хрумна това?

— Помниш ли какъв беше? Шумен и груб. Сега ти не се пъчиш вече.

Не се дрогираш, не полудяваш.

Усетих спазъм от болката, която човек чувства, когато му припомнят младия идиот, който е бил.

— Бях войник тогава.

— Беше мечка от цирка — каза Вин и се разсмя. — Сега ти войник.

След още няколко думи Вин даде телефона на Маги, която се занася още известно време с мене, преди да затворим. Беше почти дванайсет. Оставих една от лампите да свети и се качих горе с романа от Сю Графтън.

17

Входната врата се хлопна и ме събуди. Седнах в непознатото легло. Кой хотел беше това, в кой град? Чувах, че някой се качва по стълбите. Ехидното лице на сивокосия с опашката изплува пред очите ми. Ясно го различавах, сега той щеше да се опита да ме убие, така като се беше опитал да убие Ейприл Рансъм. Тежките стъпки стигнаха горната площадка. Устата ми беше пресъхнала и в главата ми бумтеше. Тялото ми се наелектризира от адреналина. Застанах зад вратата и събрах сили.

Стъпките приближиха вратата ми и я отминаха без никакво колебание. Миг по-късно друга врата се отвори и затвори.

И тогава се сетих къде съм. Чух Джон Рансъм да изстенва, докато рухва в леглото. Отлепих се от стената.

Беше осем и няколко минути сутринта.

Почуках на вратата на Рансъм. Едва доловим глас ме покани да вляза.

Отворих и пристъпих в тъмната стая. Беше поне три пъти по-голяма от стаята за гости. Оттатък леглото, от другата страна на стаята стена от огледала върху врати на гардероби смътно отразяваше отворената врата и неосветеното ми лице. Сакото му лежеше смачкано на пода до леглото. Рансъм лежеше по лице напряко на матрака. Крещящо оцветени тиранти очертаваха ярко Y върху гърба му.

— Как е тя? — попитах. — Излезе ли от комата?

Рансъм се преобърна на една страна и примигна към мене, сякаш не помнеше кой съм. После присви устни, въздъхна и се изправи.

— Боже, каква нощ.

Той се наведе и издърпа меките си кафяви обувки. Хвърли ги към гардероба и те тупнаха на килима.

— Ейприл е много по-добре, но още не се е измъкнала.

Той присви рамене под тирантите и остана прегърбен. Усмихна ми се и аз си дадох сметка колко уморен изглежда, когато не се усмихва.

— Но според доктора нещата отиват на добре — той разхлаби връзката и я хвърли на едно канапе. Не улучи и връзката падна върху розовия килим.

— Ще поспя няколко часа и после се връщам на „Шейди Маунт“ — той изсумтя и се придвижи до долния край на леглото.

Две огромни картини висяха една срещу друга, голо мъжко тяло, излегнато върху пищна трева, и голо женско тяло, подпряно с протегнати напред ръце върху едно дърво. И двете картини бяха в стила на „Набис“. Бяха най-чувствените платна на „Набис“, които бях виждал някога. Джон Рансъм видя, че местя поглед от едната към другата и се прокашля, докато разкопчаваше ризата си.

— Харесват ли ти?

Кимнах.

— Ейприл ги купи миналата година от едно местно хлапе. Мисля, че беше малко нещо мошеник — той захвърли ризата си на пода, остави ключовете, парите и сметките си на една малка масичка, разкопча колана и ципа на панталоните си и ги смъкна. Извади краката си от тях, дръпна чорапите си и полу се хвърли, полу припълзя нагоре по леглото. Кисел дъх на пот се разнесе от тялото му.

— Извинявай, ама наистина съм каталясал.

Той се намъкна бързо между лекото одеало и чаршафа. После спря, коленичил върху леглото с вдигнати във въздуха завивки. Коремът му беше изхвръкнал над боксьорските шорти.

— Искаш ли да използваш колата? Можеш да поразгледаш Пигтаун, да видиш дали…

Той се стовари върху чаршафите и се плесна по челото.

— Извинявай, Тим. Много по-изморен съм, отколкото си мислех.

— Няма нищо — казах. — Дори хората, които живеят там, му казват Пигтаун.

Не беше съвсем вярно — хората, които живееха в някогашната ми махала, винаги бяха ненавиждали това прозвище — но това като че ли го успокои.

— Браво на тях — каза той. Потърси пипнешком чаршафа и го намести. После извъртя главата си върху възглавницата и ме погледна с кръвясали очи. — Бял понтиак.

— Сигурно ще се поразходя — казах.

Рансъм затвори очи, потрепера и заспа.

Част четвърта
Уолтър Драгонет

1

На път за някогашната си махала осъзнах, че най-напред ми се ходи на друго място, обърнах белия понтиак на Рансъм по авеню „Редуинг“ и подкарах покрай следите от стария Милхейвън — квартални барове по места, които всъщност вече не бяха истински квартали. Изгарящото утринно слънце като че ли искаше да бутне ниските каменни и дървени сгради върху опечените тротоари. Милхейвън, моят Милхейвън, изтъняваше около мене, изчезвайки в типичния градски пейзаж на средния Запад.

По-малко щях да съм сигурен в изчезването на стария Милхейвън, ако бях пуснал радиото и бях чул Пол Фонтейн и следователят сержант Майкъл Хоуган да обявяват арестуването на скоро след това станалия прочут сериен убиец Уолтър Драгонет, Месаря, но аз не включих радиото и останах в неведение относно това име за още няколко часа.

Два-три часа преминаха сред сливащите се гледки от коли и бетон на източно-западната магистрала. Пред мене като огромна сватбена торта нарасна бейзболния стадион и аз свих по отклонението към него. В тоя ранен сутрешен час на просторния паркинг се виждаха само колите на работниците по поддръжката. На две преки от стадиона завих през отворените врати на гробището „Пайн Нол“ и паркирах близо до сивата каменна къщичка на пазачите. Когато излязох, горещината ме перна като лъвско дихание. Редици от надгробни плочи с различна големина се простираха зад къщичката, подобна на неподреден Арлингтън. В дъното се възвишаваха мъхнати канадски ели. Съвършено поддържаната трева бе пресечена от бели чакълести пътеки. В далечината пръскачките разпиляваха блещукащи пръски вода. На десетина метра от мене един ръбат старец в бяла риза, черна вратовръзка, черни панталони и черна военна шапка, се придвижваше между редиците от плочи, събирайки кутиите от бира и опаковките от сладкиши, оставени от тийнейджърите, които се бяха прехвърлили в гробището след вчерашния бейзболен мач.

Гробовете, които търсех, се намираха в по-старата част на „Пайн Нол“, близо до високата каменна стена, която ограждаше лявата половина на гробището. Трите плочи бяха наредени една до друга: Албърт Хувър Андърхил, Луиз Шейди Андърхил и Ейприл Шейд Андърхил. Двете първи плочи, по-нови от тези на Ейприл, все още изглеждаха нови, сухи като кост под изобилното слънце. И трите навярно бяха нагорещени. Тревата беше много късо окосена и отделните яркозелени стръкове блестяха на слънцето.

Ако имах нещо да казвам на тези гробове — или те на мене — сега беше моментът. Чаках, застанал в слънчевия блясък, сключил ръце. Няколко светли мига се откъснаха от завихрен мрак: седя на кушетката с майка ми, на топло и в безопасност, докато навън шофьорите изоставят колите си и си пробиват път през висок до кръста сняг; Ейприл скача на въже на тротоара; лежа на леглото с висока температура на празника на Св. Патрик, докато майка ми чисти къщата и припява на ирландските песни по радиото. Дори тези мигове бяха обагрени със съжаление, болка, скръб.

Като че ли някаква ужасна тайна лежеше под надгробните плочи, така както един по-жив, по-истински Милхейвън пламтеше и изгаряше под всичко, което виждах.

2

Двайсет минути по-късно излязох на юг от магистралата по улица „Гьоталс“ и продължих под сенките на надлезите. Долнопробните фотоателиета и западащи магазини за дрехи дадоха път на високите слепи стени на кожарските и пивоварните предприятия. Усетих миризма на хмел и другата, по-тъмна миризма на онова, каквото и да беше то, което се вършеше в кожарните. Олющени, безмилостно употребявани микробуси бяха паркирани край улицата и излезлите за почивка мъже пушеха, облегнати на мърлявите стени. В сянката лицата им имаха цвят на метални стърготини.

Улица „Гьоталс“ премина в паваж и аз завих надясно на един ъгъл, където в бар с танцьорки по монокини на оживената тълпа от нощната смяна се предлагаше бренди и питиета за след махмурлук. След една пряка на юг завих по „Ливърмор“. Голямата бетонна сянка на виадукта се понесе пред мене и големите общински затвори останаха зад гърба ми. Бях се върнал в Пигтаун.

Местата, където на времето растяха огромните преплетени брястове, сега бяха запълнени с цимент. Слънцето хвърляше жестока и равна светлина върху малцината минувачи, повечето от тях навлезли в шестдесетте и седемдесетте си години, които се тътреха покрай празните бръснарници и затворените магазини за алкохол. Дъхът ми заседна в гърлото и аз забавих на двайсет и пет мили, колкото беше позволената скорост. Улицата беше почти толкова празна, колкото и тротоарите и толкова малко коли бяха паркирани по края, че стойките на автоматите за паркиране хвърляха прави успоредни сенки.

Всичко изгледаше едновременно познато и непознато, сякаш често бях сънувал, но никога не бях виждал наяве тази част от авеню „Ливърмор“. Малки дървени къщи, подобни на тези по страничните улички, стояха край паянтовите кръчми, бензиностанции и закусвални. На всеки две преки голям нов магазин за хранителни стоки или банка с автоматично гише се появяваха вместо старите постройки, но по-голямата част от сградите, които бях виждал при скитанията си надалеч от къщи като дете, все още си стояха. За миг отново се усетих като това дете и всяка полузапомнена сграда, край която минавах, засияваше пред погледа ми. Тези сгради изглеждаха неусложнено прекрасни с обелената си боя и замърсени тухли, с незапалени неонови светлини в прозорците си. Почувствах се сякаш са ми смъкнали няколко пласта кожа. Ръцете ми затрепериха. Свих към тротоара и зачаках да ми мине.

Видът на семейните гробове беше разбил бронята ми. Светът около мене притрепваше и всеки миг щеше да изригне в пламъци. Архаичният разказ, фрагментално запазен в историите на Орфей и жената на Лот, ни казва — обърни се назад и ще изгубиш всичко.

3

Жълтите ленти, които сигнализираха престъпление и ограждаха тухления проход зад „Сейнт Олуин“, висяха сякаш разтопени от слънцето. Надникнах навътре в тунела, доколкото можех, без да докосвам лентите. Мястото, където бяха убили сестра ми, беше по-голямо, отколкото си го спомнях, около три метра и половина дълъг и около три метра високо при върха на извитата арка. Вятърът, влагата или краката на полицаите постепенно бяха изтрили тебеширения силует върху грапавата бетонна повърхност на прохода.

След това погледнах нагоре и видях думите. Дъхът ми спря. Те бяха изписани по една редица тухли на метър и половина от земята с печатни букви, високи около трийсет сантиметра. Думите бяха леко наклонени, като че ли оня, който ги беше писал, е бил килнат на една страна. Буквите бяха тънки и черни, мастилени, и поради неравностите по тухлите изглеждаха назъбени. СИНЯ РОЗА, още една капсула време.

Дръпнах се от лентата, ограждаща мястото на престъплението, и се извърнах с лице към авеню „Ливърмор“. Въображаема болка засвири в десния ми крак. По костите ми течеше огън, събирайки се във всички малки пукнатини и зараствания.

След това детето, което някога съм бил, което живееше в мене и виждаше през моите очи, изрече истината с безсловесно красноречие, както винаги правеше.

Един луд от собственото ми детство, създание от мрак, което веднъж бях зърнал зад гърба си в една тясна уличка, се бе върнал да отнеме още животи. Мъжът с опашката може би беше нападнал Ейприл Рансъм и имитирал неговия метод, но истинската Синя Роза вървеше по улиците на Милхейвън като човек, обсебен от отново разбуден демон. Джон Рансъм беше прав. Мъжът, който наричаше себе си Синя Роза, седеше над закуската и кафето си в своята кухня, той включваше телевизора си да разбере дали времето ще се разхлади най-после, той затваряше входната си врата, за да се поразходи на слънце.

Том Пасмор беше говорил за мястото като нещото, свързващо жертвите. Подобно на учителя си, Том Пасмор никога не казваше всичко, което знаеше, оставяше те да го застигнеш. Отидох до ъгъла и пресякох, когато светна зелено, мислейки си за местата, където Синята Роза беше убивал преди четиридесет години.

Един извън хотел „Сейнт Олуин“, един вътре в него. Един от другата страна на улицата, до „Айдъл Ауа“, малката бяла дървена сграда точно пред мене. Един, месаря, на две преки от тук, до магазина му. Тези четиримата бяха истинските убийства на Синята Роза. Както стоях отстрани на „Айдъл Ауа“, обърнах се да погледна през улицата.

Три от четирите истински убийства бяха станали на прага на хотел „Сейнт Олуин“, ако не вътре в него.

Погледнах през улицата към стария хотел, опитвайки се да се пренеса в миналото. „Сейнт Олуин“ е бил построен в началото на века, когато южният край е процъфтявал. Той все още пазеше следи от първоначалната си елегантност. При входа на улица „Уидоу“, зад ъгъла, широко мраморно стълбище отвеждаше към огромна тъмна дървена врата с месингови части. Името на хотела беше издялано върху каменна арка над входната врата. От мястото, където бях застанал, можех да видя хотела само отстрани. С годините той беше придобил мръсно сив цвят. Девет реда прозорци, повечето от тях затулени отвътре с кафяви щори, нарязваха камъка. „Сейнт Олуин“ изглеждаше победен, изнурен от времето. Преди четиридесет години не беше изглеждал много по-различен.

4

Нашата къща беше през четири къщи нагоре, правоъгълна дървена постройка с две бетонни стъпала към предната врата, прозорци от двете страни на вратата, още два прозореца над тях на втория етаж и малка неравна полянка отпред. Имаше вид на детска рисунка. В детството ми горният етаж беше боядисан кафяво, а долният в жълто. По-късно баща ми беше боядисал цялата къща в тъжен, ужасен зелен цвят, но новите собственици бяха възстановили първоначалните цветове.

Старата къща почти не ме развълнува. Беше като черупка, която съм надраснал и изоставил. Повече се бях разчувствал на гробището „Пайн Нол“ — дори самото навлизане в Пигтаун по авеню „Ливърмор“ ме бе докоснало по-дълбоко. Опитах се да оставя дълбоките потоци, които те свързват с останалата част от живота, да потекат през мене, но се усещах като камък. Това, което си спомнях за старата къща, се отнасяше до старата поставка върху чамовото писалище в една спалня, където сини рози се изкачваха по тапетите; до пилюрената хартия и лентите за пишеща машина; до разказването на приказки, за да се умилостиви мрака: спомен за осуетени желания и съсредоточеност, за време, изчезващо в бляскава пластична вечност.

Оставаше още едно място, което исках да посетя, така че аз се върнах по Шеста южна улица, пресякох „Ливърмор“ и свих на юг.

От две преки разстояние видях сенника, увиснал към тротоара, и сърцето ми трепна. „Белдейм ориентал“ не беше понесъл последните три десетилетия така успешно като „Роял“. Стъклени витрини, покрити с петна, някога бяха предпазвали буквите, които изписваха заглавията на филмите. Нищо не беше останало от подробностите, които си въобразявах, че помня.

Тесните стъклени врати се отваряха на равнището на тротоара. Зад техните зацапани стъкла смътно прозираше остъклената кабинка на гишето за билети, разположено пред черни лакирани врати. Назъбени парчета цимент и сивкави неравности замърсяваха пода от бели и черни плочи между външните и вътрешните врати. Дребнавостта, незначителността на това пространство — скръндзавата мизерност на целия киносалон — ме потресе така дълбоко, че в момента едва ли бях в състояние да си дам сметка.

Направих крачка назад и затърсих с поглед истинския „Белдейм ориентал“. След това се доближих до двете тесни стъклени врати и се опитах или да проникна в стария салон, или просто да видя по-ясно — не знам кое от двете. Отражението ми се приближи да ме посрещне и се докоснахме.

Огромна канара от чувство се откъсна от скритите си котви и се надигна в гърдите ми. Гърлото ми се сви и дъхът ми спря. Очите ми пламнаха. Поех мъчително въздух, за миг загубил увереност дали ще се задържа на крака. Дори не знаех дали това е радост или болка. Беше просто оголено чувство, право от сърцето на детството ми. Дори имаше вкус на детство. Отдръпнах се от стария салон и закуцуках през тротоара, за да се облегна на един паркингов автомат.

Топлината по главата и раменете ми ме върна донякъде на себе си. Издухах си носа и се стегнах. Върнах носната кърпичка в джоба. Отдалечих се от паркинга и притиснах очите си с ръце.

От другата страна на улицата ме зяпаше един дребен старец в провиснал двуреден костюм и бяла тениска. Той се обърна към приятелите си вътре в една закусвалня и направи въртеливо движение с показалец по слепоочието си.

Произнесох нещо средно между въздишка и изохкване. Нищо чудно, че се бях страхувал да се върна в Милхейвън, след като ми се случваха подобни неща. Това, което ме спаси от нов пристъп, беше внезапното припомняне на нещо, което бях прочел в гностическото евангелие, докато чаках Джон Рансъм да се върне от болницата: Ако извадиш това, което е в тебе, изваденото ще те спаси; ако не извадиш това, което е в тебе, неизваденото ще те разруши.

Опитвах се да го извадя — бях започнал да се опитвам от момента, в който застанах пред гробовете в „Пайн Нол“ — но какво ли беше то?

5

Върнах се в Понтиака и подкарах към къщата на Джон Рансъм. Въртеше ми се идеята да запазя място за вечерния полет до Ню Йорк. Не бях вече сигурен, че продължавам да се интересувам от случилото се преди четиридесет години в, близо до, или поради, хотел „Сейнт Олуин“. Бях вече написал тази книга.

Дали въпреки, или поради преживяването, което току-що бях изпитал, усетих внезапен глад. Каквото и да смятах да правя, то трябваше да почака, докато закуся. Неоновият ятаган на витрината на ресторанта не беше запален още, но от вътрешната страна на вратата висеше знак ОТВОРЕНО. Влязох в хотела да потърся на рецепцията сутрешен вестник.

Това, което видях, влизайки във фоайето, беше навярно почти същото, което преди четиридесет години бяха виждали Гленрой Брейкстоун и неговият пианист, убитият Джеймс Тредуел; същото, което бе виждал баща ми на път към своя асансьор. Износени кожени мебели и тумбести месингови плювалници върху огромен, протъркан персийски килим. До едно канапе гореше слаба крушка със зелен стъклен лампион.

Малка купчина от сутрешния „Леджър“ лежеше на гишето. Взех си един и бутнах трийсет и пет цента към чиновника. Той седеше зад гишето с брадичка върху ръката си, съсредоточен във вестника на коленете си. Той чу звъна на монетите и вдигна поглед. Бялото на очите му блесна.

— О, извинявайте — той погледна към трите броя, които бяха останали. — Днес човек трябва да стане рано, за да намери вестника — каза той и се протегна за монетите.

Погледнах часовника си. Беше девет и половина: в „Сейнт Олуин“ ставаха късно.

Занесох вестника в „Синдбадс Кавърн“. Неколцина безмълвни мъже закусваха на бара, а две двойки седяха на масите в предната част на помещението. Келнерка в тъмносиня рокля, която изглеждаше прекалено изискана за рано сутринта, стоеше на края на бара и разговаряше с младата жена в бяла блуза и черна фльонга, която работеше зад бара. Беше тихо като в читалня. Седнах в едно празно сепаре и махнах на келнерката, докато тя грабна листа с менюто от бара и забърза към мене. Беше с високи токове и изглеждаше поруменяла, но това беше може би от грима.

Тя остави листа пред мене.

— Извинявайте, но днес е толкова трудно да се съсредоточи човек. Ще отида за кафето и веднага идвам.

Отворих менюто. Келнерката отиде до бара и се върна със стъклена кана с кафе. Напълни чашата ми.

— Никой тук не може да повярва — каза тя. — Никой.

— Всичко мога да повярвам днес — казах.

Тя ме изгледа. Беше около двайсет и две годишна и целият тоя грим й придаваше вид на стреснат клоун. После лицето й се изопна и тя извади тефтер от страничния джоб на прилепналия си син тоалет.

— Готов ли сте с поръчката, господине?

— Едно яйце на очи и препечена филийка едрозърнест хляб, моля.

Тя безмълвно записа и се върна между празните маси и през алуминиевата врата към кухнята.

Погледнах към русото момиче с черната фльонга на края на бара и към двойките, които седяха на по-далечните маси. Всички имаха пред себе си части от сутрешния вестник. Дори мъжете на високите столчета пред бара ядяха и четяха „Леджър“. Келнерката се появи от кухнята, прониза ме с поглед и прошепна нещо на момичето зад бара.

Единствените клиенти, които не бяха потънали в четене на вестника, бяха четирима мълчаливи мъже около една маса в другия край на помещението. Двамата мъже с костюми старателно демонстрираха, че нямат нищо общо нито с другите двама, които биха могли да бъдат шофьори на камиони, нито един с друг. И четиримата не поглеждаха чашите пред себе си. Имаха вид на хора, които дълго са чакали. Чувството за взаимно недоверие беше толкова очебийно, че се чудех какво ги е събрало. Един от мъжете в костюмите видя, че ги гледам, и рязко извърна глава, с лице, застинало от притеснение.

Моят брой от „Леджър“ лежеше сгънат на масата пред мене. Дръпнах го пред себе си, обърнах го и, виждайки заглавието на първа страница, тутакси забравих мъжете от другата страна на заведението и всичко, което бях мислил и преживял тази сутрин. Под заглавието имаше цветна снимка на множество униформени и цивилни полицаи, застанали на тревата пред малка бяла дървена къща. Един от инспекторите беше шегобиецът, който бях срещнал в болницата предната вечер, Пол Фонтейн. Другият, висок властен мъж с рязко очертан път на косата, дълбоки бръчки и мустаци, беше непосредственият началник на Фонтейн, инспекторът сержант Майкъл Хоуган. Веднага щом зачетох статията вляво от фотографията, разбрах, че след поне една дузина други неподозирани убийства убийството на неидентифицирания мъж зад „Сейнт Олуин“ и нападението над Ейприл Рансъм бяха разкрити. Един двайсет и шест годишен чиновник от счетоводството на „Галакс Корпорейшън“ беше направил признания. По-точно той беше направил признания за всичко възможно под слънцето. Ако се беше сетил за това, би признал и удушаването на малките принцове в Тауър.

Основното заглавие гласеше: УЖАС В ЕДИН ДОМ ОТ СЕВЕРНИЯ КРАЙ.

Тази история засенчваше почти напълно другите новини. На рибарски кораб бяха заловили кокаин на стойност пет милиона долара; неназована жена твърдеше, че един от племенниците на Кенеди я бил изнасилил в Ню Йорк три години преди да го обвинят в изнасилване на Палм Бийч; държавен чиновник използвал военни самолети за частни пътувания; останалата част от вестника, както и всеки следващ брой на „Леджър“ в течение на седмица, се занимаваше почти изключително с младия мъж, който, заобиколен от едно отделение полицаи и запитан дали името му е Уолтър Драгонет, бе отговорил:

— Ами предполагам, че знаете.

— Какво знаем? — бе попитал полицай с насочен в гърдите му пистолет.

— Че съм Месаря — отговорил Драгонет. Той се усмихнал с чаровна, себе-омаловажаваща усмивка. — Всичко останало е навярно неплатени глоби за неправилно паркиране.

Новинарите на „Леджър“ бяха свършили изумително много работа. Бяха успели да изнесат на улицата началото на сагата на Уолтър Драгонет, неговата история и деяния, два часа след разкриването им. Новинарите бяха свършили много работа, Уолтър Драгонет — също.

Малката бяла къща на Драгонет на Двадесета северна улица, само на една пряка от колежа „Аркхам“, беше насред един „преходен“ район, което означаваше, че на времето е бил изцяло бял, а сега беше 60–70 на сто черен. Тук се кореняха много от по-късните проблеми. Черните съседи на Драгонет твърдяха, че когато се обаждали в полицията да се оплакват от шумовете, издаващи борба и приглушени удари, както и от нощните писъци, които понякога се бяха дочували от малката бяла къща, полицаите никога не предприемали нищо повече от това да преминат с кола по улицата — а понякога се и присмивали на обадилите се, посочвайки, че подобни шумове едва ли ще са много редки в тая махала, нали така? И ако иска спокойствие, защо не се премести в Ривъруд — там, в Ривъруд, е винаги тихо и спокойно. Когато един от обадилите се упорствал, полицаят на телефона произнесъл дълъг шеговит монолог, в края на който казал:

— Ами, ти, байно, като теглиш на твоята един под брадичката, ще искаш ли да ти дойдем и да те позагреем? А и да дойдем, мислиш ли, че тя ще подпише оплакване?

Байното, в този случай четиридесет и пет годишният учител по английски Кенет Джонсън, дочул в телефона кикот.

Когато някой липсвал по три-четири дни, полицията си водела бележки и попълвала формуляри, но общо взето спирала до тук — липсващият син или брат, липсващият съпруг (особено липсващият съпруг) щели да се върнат рано или късно. Или нямало да се върнат. Това работа на полицията ли е, да претърсва къща по къща заради някакъв тип, който е решил да се разведе, без да се мори да попълва документи?

При тези обстоятелства хората от махалата дори и не помисляха да се обаждат в полицията заради звуците от бормашина и електрически трион, които понякога се разнасяха от малката бяла къща, или заради вонята на развалено месо, а понякога и на изпражнения, която се просмукваше през нейните стени.

Те познаваха слабо представителния на вид млад мъж, който беше живял в къщата с майка си, а сега живееше в нея сам. Той беше любезен. Изглеждаше интелигентен и ходеше на работа с костюм. Имаше срамежлива усмивка и се отнасяше с дистанцирана сдържаност към всички в махалата. По-старите обитатели бяха познавали и уважавали майка му Флорънс Драгонет, която бе работила в болницата на „Шейди Маунт“ в продължение на повече от четиридесет години.

Госпожа Драгонет, вдовица в началото на трийсетте с желязна репутация и съвсем малко дете, се беше нанесла в малката бяла къща по времето, когато Двайсета северна улица беше почти толкова достопочтена, колкото тя самата. Тя беше отгледала детето сама. Изучила го беше. Флорънс и синът й бяха тихо, почтено семейство. Уолтър не се нуждаеше от много приятели — е, имаше проблеми отвреме-навреме, но съвсем не като при другите момчета. Беше срамежлив и стеснителен; беше саможив. Когато ги видеше човек да се хранят заедно на една от редовните им неделни вечери в „Хъфс“, личеше си колко възпитан е той с майка си, колко любезен, но без да фамилиарничи, е той с келнерите, истински млад джентълмен. Флорънс Драгонет бе умряла, както си спеше, преди три години, и Уолтър Драгонет сам се беше погрижил за всички подробности: лекар, ковчег, място за гроб, погребална служба. Човек би очаквал, че съвсем ще се сломи, но той криеше скръбта и мъката в себе си и се погрижи всичко да бъде направено по начин, по който тя би искала. Някои от съседите бяха дошли на погребението, това се правеше по съседски, покана не беше нужна, и там, в хубав сив костюм, стоеше Уолтър, който стискаше ръце и се усмихваше с малката си усмивчица, сдържайки скръбта в себе си.

След тази промяна Уолтър беше станал по-общителен. Излизаше вечер и водеше гости вкъщи. Понякога съседите чуваха шумна музика късно през нощта, шумна музика и смях, викове, писъци — неща, които никога не бяха чували, докато майката беше жива.

— Ох, наистина съжалявам — казваше Уолтър на другия ден, изправен до малкия син Релайънт, който майка му беше карала, нетърпелив да тръгне за работа, вежлив и очарователен, и малко посрамен. — Не знаех, че е било толкова шумно. Нали разбирате. Не искам никого да притеснявам.

Отвреме-навреме, късно нощем, той пускаше записите на телевизора прекалено силно. Съседите усещаха миризмата на леш и идваха при него, докато поливаше тревата си, и казваха — Отрова за мишки ли си слагал, Уолтър? Май някоя и друга мишка е умряла под дюшемето ти. И Уолтър внимателно държеше маркуча да не ги изпръска и казваше: Ох, боже, наистина съжалявам за тази миризма. Отвреме-навреме тоя наш стар замразител чисто и просто издъхва и всичко се разваля. Ще купя нов всеки момент, но точно сега не мога да си го позволя.

6

Завесите на Уолтър Драгонет бяха отворени само пет-десет сантиметра, тясна пролука, нищо и никаква, но напълно достатъчна, за да могат две малки момчета, Аким и Куанза Джонсън, да надникнат, кикотейки се и побутвайки се един друг, борейки се кой ще притисне лице до стъклото.

Аким и Куанза, на девет и седем години, живееха от другата страна на улицата. Баща им беше Кенет Джонсън, учителят по английски, който беше наречен „байно“ от милхейвънския полицай осемнайсет месеца преди това. Къщата на Джонсън имаше четири спални, веранда и втори етаж. Във всекидневната господин Джонсън собственоръчно беше сковал дъбови етажерки от пода до тавана, където всяка огромна полица беше претъпкана с книги. Допълнителни купчини книги лежаха по масичката за кафе, по нощните шкафчета и другите маси, по пода и дори по трийсет и шест сантиметровия черно-бял телевизор, единственият в къщата.

Аким и Куанза Джонсън се интересуваха от телевизията повече отколкото от книги. Те ненавиждаха черно-белия телевизор в кухнята им. Те искаха да гледат телевизия във всекидневната, както правеха всичките им приятели, и искаха да я гледат в цвят и на голям екран. Биха се примирили и с шестдесетсантиметров екран, стига да е цветен, но това, което най-вече искаха, това, което се надяваха да убедят баща си да им купи, беше нещо приблизително с размерите на дъбовите етажерки. Те знаеха, че съседът им от другата страна на улицата има такъв телевизор. От години го чуваха как късно по нощите гледа филми на ужасите и бяха сигурни, че телевизорът на Уолтър би трябвало да е страхотен. Толкова страхотен, че баща им на два пъти се беше обаждал в полицията да се оплаква от него. Толкова велик, че човек можеше да го чуе чак от другата страна на улицата.

През нощта, преди утрото, когато Уолтър Драгонет поздрави петнайсетте въоръжени полицаи, като им каза, че е Месарят, деветгодишния Аким Джонсън се беше събудил от звука на слабите, но несъмнено шумове от забранен за деца филм на ужасите, който звук идваше от приказния телевизор оттатък улицата. Баща му никога не го пускаше на филми на ужасите и не позволяваше да се гледат по телевизията вкъщи, но един приятел на Аким му беше показал видео касети с Джейсън с неговата хокейна маска и с Фреди Кругер с неговата шапка, така че той знаеше какви са звуците от тия филми. От това, което чуваше сега обаче, колкото и да беше слабо, Джейсън и Фреди Кругър започваха да му звучат като паленца. Сигурно беше някой от ония филми, за които беше слушал, но никога не беше гледал, като „Злокобните мъртви“ или „Тексаското клане“, където хората ги хващали и ги режели на парчета, ама съвсем пред очите ти. Аким чу някакъв мъж да вие като куче, да хлипа като жена, да реве, да пищи, да ридае…

Той стана от леглото, отиде до прозореца си и погледна към отсрещната страна на улицата. Вместо да са напълно събрани, както обикновено, пердетата на Уолтър бяха разделени от тясна пролука, изпълнена с жълта светлина. На Аким му хрумна, че ако стане и се измъкне от къщата, ще може да се скрие под прозореца, да надникне и дори да гледа филма по големия телевизор на Уолтър. Но той също така знаеше, че няма да направи това. Можеше обаче на сутринта да изчака Уолтър да излезе от къщи, после да пресече улицата и да погледне през прозореца, та поне да види дали телевизорът на Уолтър е чак такъв звяр, каквото беше, ако се съди по звука му.

Слабите звуци оттатък улицата заглъхнаха, когато филмът премина към ония скучни места, които винаги идват след вълнуващите.

На сутринта Аким слезе в кухнята, наля мляко над какаовите ядки и се застопори на кухненската маса, откъдето можеше да наблюдава къщата на Уолтър. След около десет минути се довлече по-малкият му брат, разтърквайки очи и оплаквайки се от някакъв лош сън. След като Аким му каза какво прави, Куанза насипа собствената си закуска и седна на масата до него. После двамата се взряха в отсрещната къща, сякаш се канеха да я оберат.

Уолтър изхвърча от предната врата малко след седем. Беше по бяла тениска и джинси, така че където и да отиваше, щеше да се върне да се преоблече преди работа. Уолтър изтича по пътеката, огледа се през рамо, докато отключваше колата, и отфуча.

— Готов ли си? — попита Аким.

— Ъхъ — каза брат му.

Те се изхлузиха от столовете си и отидоха към предната врата. Аким тихичко я отключи и отвори. Излязоха навън и Аким внимателно остави вратата да се приплъзне в рамката, без да се затваря напълно. Братята прекосиха тревата пред къщата. Росата прилепи тревни стръкчета към босите им пети. Почувстваха се странно видими, когато пристъпиха по предния двор на Уолтър, и изтичаха до прозореца. Аким стигна пръв, но Куанза го избута като козле, преди той да успее да погледне както трябва.

— Чакай си реда — каза Аким. — Това беше моя идея.

— И аз, и аз, искам да видя и аз — оплака се Куанза и се мушна пред него, когато той отново залепи лицето си към непокритата ивица от прозореца. И двете момчета надникнаха да видят огромния телевизор.

Всекидневната на пръв поглед имаше вид, като че ли Уолтър е боядисвал. Повечето мебели бяха избутани в дъното, а подът бе покрит с вестници.

— Аким — каза Куанза.

— Къде е? — каза Аким. — Знам, че е тук, няма начин да не е тук.

— Аким — каза отново брат му с абсолютно същия глас.

Аким погледна към пода, където сочеше брат му, и видя трупа на едър черен мъж, прострян върху слепени от кръв вестници. Главата на мъжа беше на няколко крачки от тялото, обърната на една страна, сякаш съзерцаваше счупеното острие от трион, наполовина забито в това, което е било лявото й рамо. Широкият гръб с цвета на разтапящи се в мляко какаови ядки се блещеше срещу им. По него имаше дълбоки нарези, ивици кожа бяха обелени, оставяйки червени хоризонтални цепнатини.

През няколко къщи подпали кола и момчетата изпищяха, мислейки си, че Уолтър се е върнал и ги е хванал. Аким пръв успя да се размърда, дръпна се, постави дясната си ръка около кръста на братчето си и го отлепи от къщата на Уолтър.

— Аким, това не е бил филм — каза Куанза.

Онемял от ужаса и потресението, Аким направи гримаса, отчаяно правейки знаци на Куанза да побегне към къщи веднага. „Проклятие“ — каза Куанза и спринтира като заек. След секунда те топуркаха по моравата пред собствената си къща.

Аким отвори вратата и двете момчета се изсипаха вътре.

— Не беше филм — каза Куанза. — Не беше…

Аким изтича по стълбите към спалнята на родителите си. Събуди баща си, разтърсвайки го за рамото и ломотейки нещо за мъртвец с отрязана глава оттатък улицата, съвсем умрял, цял нарязан, кръв навсякъде наоколо…

Кенет Джонсън каза на жена си да престане да крещи на хлапето.

— Видял си мъртвец в къщата отсреща? В къщата на господин Драгонет?

Аким кимна. Беше започнал да плаче и брат му се вмъкна в спалнята, за да наблюдава необикновената сцена.

— И ти го видя също?

Куанза кимна.

— Не беше никакъв филм.

Майката седна в леглото и притисна Аким към себе си. Тя изгледа предупредително мъжа си.

— Не се безпокой, няма да ходя там — каза той. — Ще се обадя в полицията. Да видим какво ще стане тоя път.

Двама полицаи в черно-бяла кола пристигнаха след около десет минути. Единият от тях тръгна към къщата на Джонсън и позвъни, а другият пресече тревата и погледна през прозореца. Точно когато Кенет Джонсън отвори прозореца, вторият полицай се дръпна от прозореца със зашеметено изражение на лицето.

— Мисля, че приятелят ви ви вика — каза Джонсън на мъжа на прага му.

Преди да са минали и двайсет минути, шест необозначени полицейски коли заеха различни места по улицата. Първата черно-бяла кола и още една кола паркираха зад ъгъла на двете съседни преки. Докато чакаха, млада полицайка с ласкав глас разговаряше с Куанза и Аким във всекидневната. Кенет Джонсън седеше от едната страна на момчетата, а жена му — от другата.

— Чували ли сте силни шумове от къщата на Драгонет и в други случаи в миналото?

Каунза и Аким кимнаха и баща им каза:

— Ние всички чувахме тези шумове и аз на два пъти се обаждах да се оплача. Не водите ли картотека на оплакванията в участъка?

Тя му се усмихна и каза с ласкавия си глас:

— Честно казано, случаят, който имаме, е доста по-сериозен от една шумна препирня.

Джонсън я изгледа намръщено, докато усмивката й угасна.

— Не знам със сигурност, но мога да се обзаложа, че Уолтър рядко се е задържал на етапа на препирните.

Полицайката не схвана веднага забележката му. Когато я схвана, поклати глава:

— Това е Милхейвън, господин Джонсън.

— Очевидно — той замълча, обмисляйки нещо. — Знаете ли, чудя се дали тоя човек там въобще има замразител.

Това неуместно наблюдение беше вече прекалено за младата жена. Тя се изправи от мястото, където бе коленичила пред двете момчета, и потупа Куанза по главата, преди да затвори тефтера и да напъха писалката в джоба си.

Джонсън каза:

— Просто ми е жал за вас, хора.

— Това е Милхейвън — повтори полицайката. — Ако ми позволите, бих отбелязала, че на момчетата ви вече са се случили прекалено много неща за един ден. В подобни ситуации винаги се препоръчителни консултациите и аз бих ви дала имената на…

— Боже господи — каза Джонсън. — Вие май още на разбирате.

Полицайката каза:

— Благодаря ви за помощта.

Тя се отдалечи, застана до прозореца на всекидневната на Джонсънови и зачака завръщането на Уолтър Драгонет.

7

Час и половина преди началото на работното време на Уолтър Драгонет в счетоводството, старият син Релайънт се появи в края на улицата. Други коли нагоре-надолу по улицата започнаха да излизат заднишком от алеите пред къщите и да подкарват от местата си до тротоара. Дебнещите патрулни коли се появиха от двата края на улицата и бавно се придвижваха към бялата къщичка по следата. Уолтър Драгонет премина безгрижно по улицата и спря колата пред дома си. Отвори вратата и стъпи на бетона.

Двете коли ускориха и рязко извиха настрани със скърцащи гуми, за да завардят двата края на улицата. Необозначените коли дохвърчаха до неговия Релайънт и за един миг улицата се напълни със полицаи с пистолети насочени към младия мъж, който излизаше от колата си.

Кенет Джонсън, който ми разказа тези работи, включително това, което бяха направили децата му, причинявайки такава суматоха в Милхейвънския полицейски участък, ми каза по-късно, че когато Уолтър Драгонет излязъл от колата си и се изправил срещу всичките тези полицаи и пистолети, той им отправил своята тайнствена усмивка.

Полицаите му наредили да се отдалечи от колата си и той радушно се подчинил. Заговорили го и той им казал, че е Месаря. Да, разбира се, ще дойде с тях в участъка. Ами да, разбира се, че ще остави на земята хартиения плик, който държи. Какво има в плика? Ами единственото нещо в него е острието за трион, което току-що бил купил. Затова излязъл от къщи — да си вземе ново острие за трион. Пол Фонтейн, който все още не знаел какво се е случило с Ейприл Рансъм, след като той и Джон Рансъм напуснали леглото й в пет и половина сутринта, извадил от джоба си една картичка и прочел на Драгонет какви са правата му. Уолтър Драгонет енергично кимал, да, разбирал всичко това. Щял да вземе адвокат, това е сигурно, но нямал нищо против да говори сега. Време било да се говори, инспекторите ще се съгласят с това, нали?

Инспектор Фонтейн със сигурност смятал, че е време да се говори. Дали господин Драгонет би позволил полицията да претърси къщата му?

Месарят свалил очи от интересното лице на инспектор Фонтейн, за да се усмихне и кимне на Аким и Куанза, които го гледали от прозореца на всекидневната си.

— О, разбира се — искам да кажа, те наистина трябва да огледат мястото, наистина трябва — после пак погледнал към инспектор Фонтейн. — Подготвени ли са за това, което ще намерят?

— Какво ще намерят, господин Драгонет? — попитал сержант Хоуган.

— Моите хора — казал Месарят. — За какво иначе сте тук?

Хоуган попитал:

— За какви хора говорим, Уолтър?

— Ако не знаете за моите хора — той облизал устни и извил глава, за да погледне пред рамо малката си бяла къща, — ако не знаете за тях, защо сте дошли?

Погледът му се отместил от Фонтейн към Хоуган, после обратно. Те не му отговорили. Той прикрил устата си с ръка и се изкискал.

— Е, който влезе в къщата ми го чака малка изненада.

8

Не бях чул кога келнерката е оставила чинията върху масата. Най-сетне осъзнах миризмата на бекон, вдигнах очи и видях закуската да дими до десния ми лакът. Преместих чинията пред себе си и ядох, четейки какво бе намерил първият полицай, който влязъл в къщата на Уолтър Драгонет.

Най-напред, разбира се, Алфонзо Дейкинс, чиято плешка беше счупила триона на Драгонет и го бе принудила да търси железария. Алфонзо Дейкинс беше срещнал Уолтър Драгонет в бар на хомосексуалисти, който се казваше „Руст“, беше го придружил до вкъщи, беше приел да го почерпи с бира, обогатена със значителни количества сънотворно, беше позирал гол да го фотографира и беше загубил съзнание. Той беше дошъл отчасти на себе си и открил ръцете на Уолтър около врата си. Последвалата борба беше събудила Аким Джонсън. Ако Дейкинс не беше зашеметен от сънотворното и алкохола, той лесно би убил Драгонет, но по-дребният мъж успял да го удари с бирена бутилка и да му надене белезници, преди той да се съвземе.

Ръмжейки, Дейкинс се беше изправил на крака с ръце заключени отпред, и Драгонет го намушкал два пъти в гърба, за да го укроти. После го пронизал във врата. Дейкинс го подгонил в кухнята и Уолтър го халосал по главата с чугунен тиган. Дейкинс се строполил на колене и Уолтър го ударил отстрани на главата с тежкия тиган, зашеметявайки го по-успешно, отколкото първия път.

Той покрил пода на всекидневната със стари вестници и извлякъл Дейкинс от кухнята. Три допълнителни слоя вестници бяха поставени под тялото му. После Уолтър махнал панталоните, бельото и чорапите му, възседнал огромния му гръден кош и довършил работата по удушаването му.

След това пак фотографирал Дейкинс.

След това наказал Дейкинс, задето му създал толкова ненужни проблеми, като го намушкал пет-шест пъти в гърба. Когато почувствал, че Дейкинс е достатъчно наказан, то и се съвъкупил анално с трупа му. След това отишъл в кухнята за триона и отрязал огромната като топка за боулинг глава на Дейкинс. После острието се счупило.

В най-горното отделение на хладилника на Драгонет полицията намира още четири отрязани глави, две на черни мъже, една на бял мъж и една на бяло момиче, което изглежда петнайсет-шестнайсетгодишно. Второто отделение съдържа неотворен пакет хляб, четвърт говежда кайма в опаковка от супермаркет, туба с френска горчица и шест бири Пфорцхаймър. В третото отделение отгоре надолу са поставени два големи херметизирани буркана с нарязани пениси, човешко сърце на бяла порцеланова чиния и човешки дроб, увит в целофаново фолио. В дясното отделение за зеленчуци стои разлагаща се маруля, отворена торбичка моркови и три спаружени домата. От лявата страна полицията открива две човешки ръце, едната от тях частично оголена до кокал.

Човешка ръка в менюто за Les Viandes.

На една голяма полица във вградения гардероб на вестибюла, редом с две филцови шапки, едната сива, другата кафява, стоят три напълно оголени черепа. На закачалките висят две палта, кафяво и сиво, едно сако в синьо и червено и едно кафяво кожено яке; отдолу е поставен метален варел с три безглави торса, плуващи в тъмна течност, която отначало вземат за киселина, но се оказва чешмяна вода. До варела има кутия с дезинфектиращ лосион „Лизол“ и две бутилки с избелваща течност. Когато отместват големия варел, зад него намират по-малък. В по-малкият намират два пениса, пет ръце и един крак, поставени в течност, която по-късният анализ определя като смес от чешмяна вода, водка, спирт за разтриване и сок от кисели краставички.

На дългата лавица във всекидневната като украса и за подпиране на книгите са наредени черепи — те са педантично почистени и боядисани със сив лак, който им придава изкусителен вид, сякаш са шега за празника на Вси Светии. (Книгите между черепите, главно готварски книги и наръчници за добри маниери, са принадлежали на Флорънс Драгонет.)

Дълъг замразител в отлично състояние е поставен до една от стените във всекидневната. Когато полицията отваря замразителя, намира още шест глави, три мъжки и три женски, всяка от тях поставена в специална опаковка, два чифта мъжки крака без стъпалата, опаковка за замразител с дреболии и надпис ПРОУЧВАНЕ, голямо количество кисели краставички, изцедени и нахвърляни в кафяв хартиен плик, килограм кайма и ръката на малко момиче без три пръста. От лявата страна на замразителя има електрическа бормашина, електрически трион, кутия със сода за хляб и нож от неръждаема стомана.

Един плик върху тоалетна масичка в спалнята съдържа стотици фотографии на тела преди настъпването на смъртта, след настъпването й и след нарязването им. Зад къщата полицията намира няколко черни найлонови плика за боклук, пълни с кокали и разлагащо се месо. Един полицай описва задния двор на Драгонет като „бунище“. Кости и парчета от кости са нахвърляни сред неокосената трева заедно с накъсани дрехи, стари списания, счупени очила, едно частично горно чене и потрошени части от електроуреди.

Първоначалната преценка на полицаите е, че къщата на Драгонет съдържа останките на поне деветнайсет души, а може би и на още пет. Един новинар от Асошиейтид Прес отбелязва очевидното обстоятелство, че това прави случая Драгонет — случая с „Месаря“ — един от най-ужасните случаи на серийно убийство в историята на Америка. За да докаже твърдението си, той цитира някои от съперниците му:

1980-те: около петдесет убити жени, повечето от тях проститутки, са намерени близо до Грийн Ривър в областта Сиатъл-Такоума.

1978: телата на тридесет и трима млади мъже и момчета са намерени в къщата на Джон Уейн Гейси в предградията на Чикаго.

1970-те: двайсет и шест изтезавани и убити юноши са открити в район на Хъстън и Елмър Уейн Ченли е осъден за шест от убийствата.

1971: телата на двайсет и петима селскостопански работници, убити от Хуан Къроуна, са намерени в Калифорния.

По-нататък новинарят изреждаше Джеймс Хюбърти, който избива двайсет и един души в един Макдоналдс; Чарлс Уитман, който от една кула в Тексас убива шестнайсет души със снайпер; и още неколцина, включително Хауърд Анру от Камден, Ню Джърси, който през 1948 година застрелва тринайсет души в течение на дванайсет минути и казва: „Бих убил хиляда, ако имах достатъчно куршуми.“ В бързината новинарят беше забравил да спомене Тед Бънди и Хенри Лий Люкъс, на чиито съвести тежаха повече убийства, отколкото на когото и да било от изредените; възможно е той никога да не беше чувал за Ед Грийн, на когото Уолтър Драгонет приличаше по няколко неща, макар че самият Уолтър Драгонет със сигурност не беше чувал за него.

Един професор в колеж в Бостън, който беше написал книга за серийните убийци, каза пред редакцията на „Леджър“ — очевидно по телефона — че серийните убийци „са обикновено или от организиран, или дезорганизиран тип“ и че Уолтър Драгонет му се вижда „съвършен пример за дезорганизирания тип“. Дезорганизираните серийни убийци, каза професорът, действат импулсивно, обикновено са самотни бели мъже между трийсет и четиридесет, работници са и имат история от неуспешни лични отношения. (Уолтър Драгонет, въпреки самоувереността на професора, беше служител и имаше една-единствена изключително успешна връзка през целия си живот, тази с майка си.) Дезорганизираните серийни убийци обичали да държат доказателства за престъпленията си в къщата си. Били по-лесни за залавяне, отколкото организирания тип убийци, които много внимателно избирали жертвите си и покривали следите си.

Но как, питаше „Леджър“, е било възможно някой да извърши това, което Уолтър Драгонет беше извършил? Как е могъл Лизи Бордън да го извърши? Как е могъл Джак Изкормвача да го извърши? И как — защото пишещите на „Леджър“ си бяха спомнили името — е могъл Ед Грийн да изравя тези жени от гробовете им и да ги одира? Ако професорът в Бостън не можеше да отговори на този въпрос — а не беше ли тъкмо това същностният въпрос? — то тогава „Леджър“ се нуждаеше от още експерти. Такива не беше трудно да бъдат намерени.

Психиатър от една държавна клиника за душевно болни в Чикаго направи предположението, че „никой от тези хора не би спечелил приз за душевно здраве“ и че те нарязват телата на жертвите си, за да скрият това, което са сторили. Той обвини „бруталната порнография“ за постъпките им.

Криминолог от Сан Франциско, който беше написал книга по „истински случай“ за един сериен убиец в Калифорния, обвини анонимността на съвременния начин на живот. Свещеник от Милхейвън обвини загубата на традиционните религиозни ценности. Социолог от Чикагския университет обвини изчезването на традиционното семейство. Клиничният директор на Психиатричната болница в Лейкшор заяви пред „Леджър“, че серийните убийци „не правят разлика между секс и агресия“. Началникът на спецотдел за борба с престъпността в Ню Йорк обвини разпуснатите сексуални нрави, които са направили хомосексуализма и „въобще перверзиите“ по-приемливи. Някой обвини слънчевите петна, а някой друг обвини „климатът на икономическо отчаяние, което ни заобикаля отвсякъде“.

Една жена, която носеше на рамене двегодишната си дъщеря и стоеше сред вече събралата се тълпа пред бялата къща на Двадесета северна улица, смяташе, че Уолтър Драгонет го е направил, понеже е искал да стане прочут, и че планът му чудесно се осъществяваше: „Ето аз например дойдох тук, нали? Тук сега се прави история. След шест месеца всичко, което виждам тук, ще стане сериен филм по втори канал.“

Такива бяха отговорите на „Леджър“ на въпроса как човек би могъл да извърши нещата, които Уолтър Драгонет беше признал, че е извършил.

В един от материалите се твърдеше, че „очите на света от Акрон до Австралия, от Боаз до Британия, от Кливланд до Кантон“ са „обърнати към една бяла едноетажна къща в Милхейвън“. Съседите бяха интервюирани от репортери на БиБиСи и от новинарите от три агенции. Един репортер от Филаделфия попита жител на Двадесета северна улица как би описал, както той се изрази, „миазмите на смъртта“. Отговорът беше следният „Много гадна воня, наистина гадна.“

В друг материал се изнесе, че 961 мъже, жени и деца от щата Илиной липсват. Говорител на ФБР заяви, че ако си над двайсет и една години, имаш право да липсваш.

Служителите от „Аркхам“ предупредиха студентите да бъдат внимателни във връзка с престъпността на територията на колежа, макар че анкетираните студенти не бяха особено загрижени за собствената си безопасност. „Прекалено е странно, за да ме разтревожи“ — каза Шели Маниголт от Лейдисмит, Уисконсин. — „Много повече ме ужасява мисълта за положението на жените в обществото, отколкото това, което прави един ненормален мъж, когато е в къщата си.“

„Леджър“ съобщи, че в училище Уолтър Драгонет нямал приятели и бележките му варирали от отличен до слаб. Съучениците му си спомняха, че чувството му за хумор било „особено“. Бил омагьосан от убийствата на Синята Роза и веднъж бил кандидатствал за позицията на касиер на класа под псевдонима Синя Роза, спечелвайки два гласа. В шести клас събирал трупчетата на малки животни от улицата и от празните парцели и експериментирал различни начини за почистване на скелетите им. В осми клас той разнасял да показва една облицована в плюш кутия за пури, където имало предмет, който според твърденията му бил скелет от ръката на петгодишно момче. Виделите предмета твърдяха, че е бил маймунска лапа. Няколко дни подред твърдял, че е сляп и идвал на училище с тъмни очила и бял бастун; друг път успял да убеди учителя си, че е получил амнезия. Два пъти за времето на посещаването си на средното училище „Карл Сандбърг“ той бе използвал тебешир, за да отбележи очертанията на тела върху пода на физкултурния салон. Той заяви пред инспектор Фонтейн и сержант Хоуган, че очертанията били на хора, които наистина бил убил — убил, докато бил ученик.

Защото Драгонет твърдеше, че е убил малко дете на име Уесли Дръм през 1979, след като блудствал с него на един незастроен парцел. Той каза също, че когато бил втора година в „Карл Сандбърг“, годината, когато кандидатствал за касиер, убил една жена, която го взела на стоп — намушкал я с армейски нож, когато спряла на червено. Не си спомнял името й, но знаел, че я е промушил право в гърдите и след това я намушкал още два пъти, докато тя още осъзнавала какво й се е случило. Грабнал чантата й и изскочил от колата две секунди, след като светофарът се сменил. Съжалявал, задето откраднал чантата й и би бил щастлив да върне на семейството на жената четиринайсетте долара и седемдесет и осем цента, които намерил, стига да му дадат името и адреса й.

И двете истории съответстваха на нерешени случаи в Милхейвън. Петгодишният Уесли Дръм беше намерен мъртъв и обезобразен (макар и все още с двете си ръце) в един незастроен парцел зад колежа „Аркхам“ през 1979, а през 1980, когато Уолтър Драгонет е на петнайсет години, Анет Балмър, трийсет и четири годишната майка на две деца, умираща от многобройни прободни рани, бе извадена от спряла кола на пресечката на Дванайсета улица и булевард „Аркхам“.

Уолтър наистина оказа, както се изрази „Леджър“, „помощ на полицията при разкриването на няколко драстични неотдавнашни случая“.

Продължих да прелиствам вестника, докато довършвах закуската си, давайки си сметка, че сега наистина бях свободен да постъпя, както намеря за добре. Ейприл Рансъм се оправяше и нейният направил самопризнания нападател беше арестуван. Дребно болно чудовище, което само̀ се наричаше Месарят, се бе отклонило от обичайните си развлечения (или както там се казва, когато убиваш хора и се съвъкупяващ с труповете им), за да изиграе отново убийствата на Синята Роза. Авеню „Ливърмор“ не се кръстосваше от военен в оставка, завърнал се от Корея и Германия, който си търсеше нови жертви; в задния двор на добре поддържана малка къща в Пигтаун не цъфтеше розовата градина на убиеца. Миналото бе все още погребано заедно с близките ми в „Пайн Нол“.

Сгънах вестника и махнах на келнерката. Когато тя дойде в сепарето ми, казах й, че сега разбирам защо й е било трудно да се концентрира върху работата си тая сутрин.

— Ами да — каза тя и се оживи, — такива неща не се случват в Милхейвън — не бива да се случват.

9

На обаждането ми у Рансъм от фоайето на „Сейнт Олуин“ отговори телефонният секретар, така че той или беше заспал, или се беше върнал в болницата.

Върнах се в понтиака, обърнах и завих по авеню „Ливърмор“ и подкарах обратно под надлеза към „Шейди Маунт“.

За да отбегна автоматите за паркиране, завих по една от пресечките от отсрещната страна на авеню „Бърлин“ и паркирах пред малка тухлена къща. Голямо знаме висеше от прозорец на горния етаж и върху предната врата бе прикрепена жълта лента, вързана в колосална фльонга. Тръгнах по празната улица, чудейки се дали Ейприл Рансъм е отворила вече очи и запитала какво й се е случило.

Казах си, че това е последният ми следобед в Милхейвън.

За миг, влизайки през входа за посетители, се запитах какво име ще дам на моята незавършена книга и тогава, за пръв път след дълга засуха, книгата оживя в мене — щях да напиша глава за детството на Чарли Карпинтър. Щеше да е дълго пътешествие в ада. За пръв път от месеци насам видях героите си в цвят и три измерения, вдъхващи въздух с градски мирис и планиращи нещата, които си мислеха, че са им нужни.

С удоволствие прехвърлях в ума си тези фантазии, докато изчаквах и после докато се изкачвах в асансьора. Почти не забелязах двамата полицаи, които влязоха в асансьора след мене. Радиоприемниците на коланите им пукаха, докато стигнем до третия етаж, където всички излязохме. Беше като да си ескортиран. Едри и спокойни като шотландски товарни коне, двамата полицаи ме задминаха и завиха към сестринското отделение.

Завих няколко секунди след тях. Полицаите заобиколиха сестринското отделение и тръгнаха към стаята на Ейприл Рансъм през тълпа от необикновено много хора. Униформени полицаи, инспектори и нещо като неколцина цивилни запълваха цялото пространство от сестринското отделение през извивката до стаята на госпожа Рансъм. Сцената неприятно силно ми напомняше фотографията от предната морава на Уолтър Драгонет. Всички тези мъже като че ли разговаряха, разделени на малки групи.

Един-двама полицаи се загледаха в мене, докато се приближавах. Офицер Манджълоути седеше в инвалиден стол пред гишето. Бял бинт, намацан с червено над ухото, беше намотан около главата му, оставяйки лицето му толкова оголено, че изглеждаше одрано. Един мъж с монашески път в косите бе коленичил пред инвалидния стол и говореше тихичко. Манджълоути вдигна поглед и ме видя. Мъжът пред него се изправи и се обърна, показвайки ми подпухналото си клоунско лице и клюмналия си нос. Беше инспектор Фонтейн.

Лицето му се сгърчи в печална усмивка.

— Познавам някой, който иска да се срещне с тебе — каза той. Под очите му висяха подути торбички.

Един двуметров униформен полицай тръгна към мене от коридора, който отвеждаше към стаята на Ейприл Рансъм.

— Сър, ако не сте от медицинския персонал на тази болница, ще трябва да напуснете това място — и той започна да ме избутва, отнемайки ми възможността да видя това, което се случва зад него. — Незабавно, сър.

— Нека да остане, Съни — каза Фонтейн.

Огромният полицай се обърна, за да се увери, че е чул правилно. Беше като да гледаш обръщането на голямо синьо дърво. Зад него двама мъже избутваха носилка от една от стаите по извивката на коридора. Тяло, покрито с чаршаф, лежеше на носилката. Трима други полицаи, двама мъже в бели престилки и мустакат мъж в лек костюм на тънки сини райета последваха носилката. Последният мъж ми изглеждаше познат. Преди синьото дърво да закрие гледката, улових с крайчеца на окото си Илайза Моргон, която се беше подпряла на вътрешната стена на извития коридор. Те се отдръпна от стената, когато мъжете с носилката минаха покрай нея.

Пол Фонтейн застана до едрия офицер. Изглеждаше като маймунката му.

— Остави ни насаме, Съни.

Големият полицай се прокашля с шум, който прозвуча като отпушването на чешма.

— Да, сър — каза той и се отдалечи.

— Нали ви казах, че полицията не бива да ходи по болници? — очите му приличаха на варени яйца над моравите торбички и аз се сетих, че той не е лягал цялата нощ, най-напред тук, после на Двайсета северна улица и после отново тук. — Знаете ли какво се случи?

Нещо като оживление се надигна по лицето му, но някъде под кожата, така че каквото и да чувстваше, се разкриваше само като моментален блясък в подпухналите му очи.

— Мислех, че ще намеря Джон Рансъм тук.

— Ние го намерихме у дома му. Мислех, че сте при него.

— Боже господи — казах. — Кажете какво се е случило.

Очите му се разшириха и лицето му застина.

— Нима не знаете?

Мъжете в бели престилки преминаха с количката покрай нас, последвани от тримата полицаи. Фонтейн и аз погледнахме към дребното покрито тяло. Спомних си как Илайза Морган се облягаше на стената и изведнъж разбрах чие е тялото. За миг стомахът ми посивя — почувствах се сякаш всичко от диафрагмата до червата ми е сплескано и мъртво, скашкано.

— Някой…? — опитах се да заговоря. — Някой е убил Ейприл Рансъм?

Фонтейн кимна.

— Четохте ли сутрешния вестник? Гледахте ли някакви сутрешни новини? Радио не слушахте ли?

— Четох вестника — казах. — Знам за тоя човек, Уолтър Драгонет. Арестували сте го.

— Арестувахме го — каза Фонтейн. Думите му прозвучаха като някаква тъжна шега. — Така е. Но не достатъчно бързо.

— Но той признава, че е нападнал госпожа Рансъм. В „Леджър“…

— Той не признава, че я е нападнал. Той признава, че я е убил.

— Но нали Манджълоути и Илайза Морган са били в нейната стая.

— Сестрата отива да изпуши една цигара веднага след началото на дежурството й.

— А Манджълоути?

— Докато госпожа Морган не е в стаята, нашият приятел Уолтър Драгонет минава покрай сестринското отделение, без някой да го види, промъква се в стаята и халосва Манджълоути отстрани по главата с чук. Нашият юначен офицер седял до леглото и четял записките в бележника си. След това нашият приятел довършва госпожа Рансъм със същия чук — той вдигна поглед към мене, после към Манджълоути. Имаше вид като че ли е захапал нещо кисело. — Тоя път не си е правил труда да подписва стената. След това продължава покрай салона на пациентите, слиза, отива до колата си и се запътва към железарията, за да си купи острие за трион — той отново ме погледна. В уморените му очи горяха гняв и погнуса. — Трябвало е да чака, докато отворят железарията, та и ние го чакахме. Междувременно сестрата се връща и намира тялото. Започва да крещи за доктор, но вече е късно.

— Значи Драгонет е знаел, че тя е на път да излезе от комата?

Той кимна.

— Уолтър се е обадил да се осведоми за състоянието й тази сутрин. Навярно е било последната нещо, което е направил, преди да излезе от къщи. Не е ли трогателно? — очите му бяха добили леко безумен вид и бялото им бе кръвясало. Той изимитира как вдига телефона. — Ало, исках само да се поинтересувам как е скъпата ми приятелка Ейприл Рансъм, да, да… Ами, не думайте, наистина ли, не е ли разкошно това? В такъв случай ще се отбия да я понавестя, ами да, тръгвам веднага след като отрежа главата на това приятелче на пода в хола ми, така че погрижете се да няма никой при нея, а ако това е невъзможно, то нека само офицер Манджълоути да остане при, да, МАН-ДЖЪ-ЛОУ-ТИ…

Той не спря, а по-скоро се задуши от емоциите си. Другите полицаи го наблюдаваха крадешком. От инвалидния си стол Манджълоути чуваше всяка дума и лицето му се сгърчи при произнасянето на името му сричка по сричка. Изглеждаше като вол на заколение.

— Не разбирам — казах. — Той си прави целия този труд, за да се прикрие, а после в мига, в който вие излизате от колите си и размахвате пищовите, той казва: Аз избих не само всички тия там вътре, ами наръгах и хората на Синята Роза. А и такъв късмет — да пристигне точно когато сестрата излиза от стаята. Невероятно ми се вижда.

Фонтейн се изпъна назад и разшири кръвясалите си очи.

— Искате да си говорим за невероятното ли? Няма вече нищо невероятно.

— Така е, но това обърква цивилните — каза някакъв глас зад мене. Обърнах се и видях мъжа в раирания костюм, който беше излязъл от стаята след тялото на Ейприл Рансъм. Дълбоки отвесни бръчки се врязваха в лицето му от двете страни на тънките му, като от четиридесетте години, мустачки. Светлокестенявата му коса беше пригладена назад, разкривайки оплешивяващото му чело. Беше ми се сторил познат, защото бях видял снимката му в сутрешния вестник. Това беше инспекторът сержант Майкъл Хоуган, началникът на Фонтейн. Хоуган хвана Фонтейн за лакътя.

— Това е човекът, който искаше да се запознае с вас — каза Фонтейн.

Веднага усетих, че се намирам в присъствието на истински следовател, някой, когото и Том Пасмор би уважавал. Майкъл Хоуган излъчваше мощен личен авторитет. Той притежаваше неусложнената мъжественост на стари кинозвезди като Кларк Гейбъл или Уилям Холдън, на които приличаше по някакъв най-общ начин. Човек би могъл да си го представи как води тримачтова шхуна през бурята или как осъжда бунтовници на смърт на рейката. Неговата небрежна забележка относно „цивилните“ беше много характерна.

Това, което най-отчетливо усещах, докато Майкъл Хоуган ми подаваше ръка, беше, че се нуждая от одобрението му — това най-долно, пуберитетско желание.

И тогава, сред тълпата от полицаи и болнични служители, той направи нещо изумително. Той ми показа одобрението си.

— Нали вие сте авторът на „Раздвоеният“? — преди да успея да кимна, той продължи. — Много проницателна книга. Чел ли си я, Пол?

Не по-малко изумен от мене, Фонтейн каза:

— Да съм я чел?

— За последната дума по убийствата на Синята Роза.

— Аха — каза Фонтейн.

— Беше последната дума, преди Уолтър Драгонет да се появи — казах.

Хоуган ми се усмихна сякаш съм казал нещо много умно.

— Никой не е зарадван особено от господин Драгонет — каза Хоуган и смени темата, без да загуби нищо от забележителната си вежливост. — Предполагам, че сте дошъл да потърсите приятеля си Рансъм.

— Да — казах. — Опитвах се да му се обадя, но все попадах на телефонния секретар. Той знае ли… знае какво е станало, нали?

— Да, да, да — каза Хоуган с тон като на прастар вуйчо, който се люлее на стола си пред камината. — След като Пол и аз чухме за жена му, намерихме го вкъщи.

— Значи сте чули, че Ейприл е била убита, преди Драгонет да си е признал това? — попитах. Не знаех защо, но това ми се виждаше важно.

— Хайде, достатъчно — каза Пол Фонтейн. Преди да съм осъзнал подтекста на въпроса си, той вече беше усетил негласната критика в него. — Имаме работа, господин Андърхил. Ако желаете да видите приятеля си…

Хоуган веднага бе схванал критиката. Той повдигна вежди и прекъсна Фонтейн.

— Ние обикновено научаваме за престъпленията преди да чуем признанията.

— Знам — казах. — Просто се чудя да не би Уолтър Драгонет да е бил чул за това престъпление преди да го признае.

— Беше хубаво и ясно самопризнание — каза Фонтейн.

Фонтейн започваше да се дразни и Хоуган го доближи, за да го успокои.

— Знаеше къде е, а тази информация никога не е била давана. В Милхейвън има осем болници. Когато попитахме Драгонет за името на болницата, където е убил Ейприл Рансъм, той каза „Шейди Маунт“.

— Знаеше ли номера на стаята й?

— Не — каза Хоуган, докато Фонтейн казваше — Да.

— Пол иска да каже, че той знаеше етажа, на който е тя — каза Хоуган. — Не би знаел, ако не е бил тук.

— Но тогава как въобще е знаел къде да я търси? — попитах. — Не вярвам телефонистката да му е дала информация.

— Ние наистина нямахме време да разпитваме подробно господин Драгонет — каза Хоуган.

Униформените полицаи, които сновяха покрай стаята на Ейприл Рансъм, забавяха ход, докато минаваха край нас.

— Можете да се срещнете с приятеля си Рансъм на „Армъри Плейс“ — каза Хоуган. — Той чака Пол да започне разпита на Драгонет. Пол, мисля, че би могъл да си полезен там.

Той се обърна към мене.

— Знаете ли къде е „Армъри Плейс“?

Кимнах.

— Следвайте Пол и паркирайте на полицейския паркинг. Вие и господин Рансъм можете да присъствате на част от разпита. — Той запита Фонтейн: — Имаш ли нещо против?

Фонтейн поклати глава.

Във фоайето възрастната жена пред компютъра на едно от бюрата на гишето вдигна поглед и трепна, като че ли столът й е бил разтърсен от ток. Убийството на Ейприл Рансъм беше разстроило цялата болница. Фонтейн каза, че ще ме чака на входа към паркинга на болницата.

— Знам как да стигна до полицейското — напомних му аз.

— Да, но ако се опитате да влезете на паркинга без мене, може да ви помислят за репортер — каза той.

Пресякох и изтичах нагоре по улицата. Преди да успея да пъхна ключа си във вратата на понтиака, едър мъж по бермуди и синя риза изхвърча от предната врата на къщата с флага и жълтата лента.

— Чакайте малко — изкрещя той. — Искам да ви кажа нещо.

Отключих вратата и го изчаках да пресече моравата си. Имаше голямо шкембе и тънки космати крака и лицето му като на булдог беше пламнало. Той се доближи на около три метра и замахна с пръст към мене.

— Да виждате някъде на тая улица знак за ПАРКИНГ НА БОЛНИЦАТА? Местата за паркиране на тая улица не са за вас — можете да паркирате до автоматите или да отидете отзад до паркинга на болницата. Писна ми от тоя тормоз.

— Тормоз? Вие не знаете какво значи тая дума — аз отворих вратата на колата.

— Чакайте малко — той заобиколи пред колата ми, все още сочейки в мене с пръст, — това са наши места. Платил съм куп пари, за да живея в тоя район, а хора като вас го третират като обществен паркинг. Тая сутрин някакъв седеше на моравата ми — на моята морава! Излезе от колата си и седна на моравата ми, като че ли е негова, и после отиде в болницата!

— Вашата жълта фльонга го е накарала да се почувства като у дома си — казах и влязох в колата си.

— Какво, по дяволите, искате да кажете?

— Помислил си е, че е в свободна страна — стартирах колата, докато той ми обясняваше всичко за свободата. Бил патриот и по тоя въпрос имал много мисли, които хора като мене нямало да разберат.

10

Синият седан на Фонтейн ме преведе през центъра на един град, който изглеждаше обезлюден.

Илюзията за пустота се стопи веднага щом наближихме „Армъри Плейс“. Материалите във вестника бяха вече докарали може би стотина души пред вратите на полицейското управление. Над главите им бяха настръхнали плакати. Тълпата се разливаше надолу по широките стълби на огромната сива сграда и се проточваше по широкия площад между нея и кметството. На върха на стълбите един мъж, смален от разстоянието, крещеше по мегафон. През слушателите му си пробиваше път снимачен екип, които заснемаха всичко това за вечерните новини.

Синият седан зави надясно в края на площада и след още една пресечка зави отново надясно по уличка без означения. Един надпис гласеше: ВХОД ЗАБРАНЕН. САМО ЗА КОЛИ НА ПОЛИЦИЯТА.

Тухлените стени притискаха тясната уличка. Последвах колата на Фонтейн по един широк правоъгълен паркинг, претъпкан с полицейски коли. Униформени полицаи, смалени от високите стени, разговаряха, облегнати на колите. Гърбът на полицейското управление се надигаше от противоположната страна на паркинга. Неколцина полицаи извърнаха глави при влизането на понтиака. Когато паркирах на свободното място до колата на Фонтейн, двама от тях се появиха на вратата ми.

Фонтейн излезе от колата си и каза:

— Не го застрелвайте, с мене е.

Без да се обръща, той тръгна към една черна метална врата от задната страна на сградата. Двете ченгета се дръпнаха и аз забързах след него.

Подобно на старо начално училище, сградата на полицията беше плетеница от тъмни коридори с протрити дървени подове, редици от врати с матови прозорци и кънтящи стълбища. Фонтейн се втурна покрай отрупано информационно табло и отвори вратата към една гардеробна. Един полугол мъж, седнал на пейка, извика:

— Как е Манджълоути?

— Умря — каза Фонтейн.

Той затича по стълбите, прескачайки стъпалата, и отвори с трясък вратата с табела УБИЙСТВА. Последвах го в стая, където половин дузина хора замръзнаха на бюрата си при вида ми.

— С мене е — каза Фонтейн. — Да се залавяме за работа и да разпитаме веднага тая фъшкия.

Другите вече бяха престанали да ме забелязват.

— Да му дадем възможност да се обясни — Фонтейн свали сакото си и го постави на облегалката на стола. Папки и хвърчащи листи бяха струпани на бюрото му. — Нека спретнем всички нерешени убийства от картотеката и да почнем на чисто. Тогава всички ще са щастливи.

Той запретна ръкави. Стаята миришеше на пот и застоял цигарен дим. Беше малко по-горещо, отколкото на улицата.

— Не си губи ума — каза му някой от дъното на стаята.

— Добре де — въздъхна Фонтейн.

— Пол — каза един следовател с кръгло, пълно лице, като вдигна поглед към него от съседното бюро — не ти ли е хрумвало — сигурен съм, че ти е хрумвало — че твоят арестант придава изцяло нов смисъл на израза „да направя главата“?

— Много ти благодаря за това прозрение — каза Фонтейн. — Като започне да огладнява, ще те изпратя да уточниш нещата с него.

— Пол, въобразявам ли си, или тука има особена миризма? — той подуши въздуха.

— А, миризмата — каза Фонтейн. — Знаете ли какво каза нашият приятел, когато му обърнаха внимание върху миризмата?

— Ако не сте част от решението, вие сте част от проблема? — предположи другият полицай.

— Не съвсем. Той каза, цитирам буквално: „Канех се да се погрижа за това.“

Всички в стаята се закискаха. Фонтейн ги оглеждаше стоически, примирен с детинщините им.

— Господа, господа. Използвам точните думи на заподозрения. Човекът наистина е възнамерявал да се погрижи за миризмата, която била за него също така омерзителна, както и за съседите му.

Той вдигна ръце в комично молитвен жест и бавно се завъртя в пълен кръг.

Една скрита асоциация, която ме бе поразила още при влизането ми в канцеларията на следователите, най-сетне излезе на повърхността: тези мъже ми напомняха трупното отделение. Следователите по убийствата бяха не по-малко цинични и арогантни от Скут, Ратман и останалите, и хуморът им беше също така язвителен. Понеже по цял ден си имаха работа със смъртта, те трябваше да я направят смешна.

— Готово ли е за запис в номер едно? — попита Фонтейн.

— Шегуваш ли се? — попита следователят с пълното лице. Къса руса коса като перушина прилепваше към главата му, а безметежните му сини очи бяха раздалечени като на вол. — Всичко е подготвено.

— Добре — каза Фонтейн.

— Може ли, ъ-ъ, да гледаме и ние, ако искаме? — попита русият следовател.

— Обичам да гледам — припя широкоплещест инспектор с големи мустаци, които разпенваха горната му устна. — Искам да гледам.

— Можете да се присъедините към господин Андърхил и господин Рансъм зад преградата — каза Фонтейн с максималното достолепие, на което беше способен.

— Започва шоуто — каза инспекторът в дъното на стаята, който беше посъветвал Фонтейн да не си губи ума. Беше строен мъж с кожа с цвят на кафе с мляко и с почти деликатно, иронично лице. Единствен измежду всички в стаята, той все още не беше свалил сакото си.

— Моите колеги, вампирите — каза ми Фонтейн.

— Напомнят ми за Виетнам.

Нещо у Фонтейн недоловимо забави ход.

— Били сте там? Така ли се запознахте с Рансъм?

— Срещнах го там — казах. — Но го познавам от Милхейвън.

— И вие ли учихте в „Брукс-Лоуд“?

— Не, в „Хоули Сепълкър“ — казах. — Израснал съм на Шеста южна улица.

— Нашият Бастиан е от вашата част на града.

Бастиан беше поквареният херувим с перушинестата руса коса и раздалечените сини очи.

— Аз ходех на вечерите на атлетите във вашето училище — каза той, — когато играех футбол в „Сейнт Игнейшъс“. Помня треньора ви. Голяма скица.

— Христос не би изпуснал топката — казах аз, озадачавайки останалите.

— Исус стои с лице към вратаря — каза Бастиан. Той погледна нагоре с ръка на сърцето си, докато с другата ръка сочеше към някакви невидими хоризонти.

— Сърцето му е изпълнено с мощна воля за победа. Той знае, че обстоятелствата са против него, но той също така знае, че когато се тегли чертата, победата ще е негова.

Помнех всичко това по-добре от Бастиан, тъй като го бях слушал ден след ден в продължение на три години.

— Праведността е… какво? — Бастиан погледна право към флуоресцентните лампи.

— Праведността е мощен…

— Мощен огън! — изрева Бастиан, много по-успешно от мене наподобявайки господин Скунхейвън. Той все още сочеше към далечните врати с ръка, притисната към сърцето.

— Точно това беше — казах. — Предлагаше се с хамбургери и хавайски пунш.

— Е, сега вече сме добре подготвени — каза Фонтейн. — Бастиан, изведи Драгонет от килията и го остави в номер едно. Всички други, които идвате, да тръгваме, хайде!

Най-сетне разбрах, че тоя не се е опитвал да ме остави зад себе си, когато се втурна към сградата. Въпреки изтощението си, той беше възбуден от предстоящия разпит. Бързането му беше израз на силното му желание да стигне до оная стая.

Той тръгна към вратата и чернокожият инспектор и другият с енергичните мустаци се изправиха да го последват. Бастиан излезе през странична врата и пое по дългия коридор, който бях зърнал за миг.

Останалите тръгнаха към предната част на сградата. Фоайето беше малко по-хладно от канцеларията.

— Всичко по реда си — каза Фонтейн и се мушна в една стая с отворена врата. Луминесцентното осветление заливаше две покрити с пластмаса маси и няколко разнокалибрени стола. Трима мъже, които пиеха кафе на едната от масите, вдигнаха поглед към Фонтейн.

— Беше ли в болницата? — попита единият от тях.

— Сега се връщам — Фонтейн отиде до една от машините за кафе, извади си чаша от дебел картон и я напълни догоре с горещо черно кафе.

— Как е Манджълоути?

— Можеше и вече да го няма — той отпи от кафето. Аз също си налях.

На страничната стена на барчето висеше голям правоъгълник от бяла хартия, покрит с имена, изписани с червен или черен маркер. Беше разделен на три секции, съответстващи на трите смени, занимаващи се с убийствата. Лейтенант Рос Маккандлис командваше първата смяна. Майкъл Хоуган и Уилям Глайдър бяха неговите сержанти-инспектори. От списъка с имена, изписани в черно и червено под името на Хоуган, в очите ми се хвърли името на Ейприл Рансъм. Беше написано с червен маркер.

Другите двама инспектори си сипаха кафе и се представиха. Чернокожият инспектор се казваше Уийлър, а едрият мъж Мънроу.

— Знаете ли какво ме дразни у всички тия хора отпред? — попита ме Мънроу. — Ако имаха малко мозък, биха ликували, задето сме поставили тоя приятел зад решетките.

— Искаш да кажеш, че се надяваш на благодарност — Фонтейн си напълни още една чаша кафе и ме изведе от барчето. Той подхвърли през рамо: — Едно нещо е сигурно. След два часа на таблото ще имаме километри от черно мастило.

От другата страна на барчето започваше новата част на сградата. Подът беше от сив линолеум и стените бяха бледосини с чисти стъклени прозорци. Климатикът работеше и коридорът беше почти хладен. Завихме покрай един ъгъл и от пластмасов стол, облегнат на синята стена, към нас вдигна поглед Джон Рансъм. Той нямаше по-отпочинал вид от Фонтейн. Беше в панталони в цвят каки и в бяла риза и очевидно беше взел душ и се беше обръснал точно преди или след като беше научил за убийството на жена си. Приличаше на полупразна торба. Чудех се колко ли време е прекарал, седнал тук сам.

— Господи, Тим, радвам се, че си тук — каза той, скачайки от мястото си. — Значи знаеш? Казаха ли ти?

— Инспектор Фонтейн ми каза какво е станало — не исках да му кажа, че съм видял да изнасят тялото на Ейприл от стаята й. — Джон, толкова съжалявам.

Рансъм вдигна ръце сякаш искаше да улови нещо.

— Невероятно е. Тя се оправяше — тоя човек, това чудовище е открило, че тя се оправя…

Фонтейн се изправи пред него.

— Ще позволим вие и приятелят ви да наблюдавате част от моя разпит. Имате ли все още желание да присъствате?

Рансъм кимна.

— Тогава нека ви покажа къде ще седите. Искате ли кафе?

Рансъм поклати глава и Фонтейн ни преведе покрай стъклената стена на огромна тъмна стая, в която седяха и пушеха няколко души в очакване да бъдат разпитани.

Той направи знак на Уийлър да отвори светла дървена врата. На около два метра от нея имаше идентична врата с тъмносиня табелка, в чийто център беше изписано числото 1. Фонтейн ме покани пръв и аз влязох в тъмната стая, обзаведена с шест стола и една дървена маса. Пред масата имаше прозорец към по-голяма, светла стая, където строен млад мъж по бяла тениска седеше леко под ъгъл спрямо сивата метална маса. Той безцелно буташе един алуминиев пепелник напред-назад по масата. Лицето му беше съвършено безизразно.

Седнах на най-крайния стол и инспектор Уийлър влезе и зае мястото до мене. Джон Рансъм го последва. Той неволно изпъшка, като видя Уолтър Драгонет, после седна до чернокожия инспектор. Мънроу влезе и седна от другата страна на Рансъм. Всичко беше режисирано така, че двамата инспектори да могат да удържат Рансъм, ако това се наложи.

Фонтейн влезе.

— Драгонет не ви вижда и не ви чува, но моля ви все пак да не шумите и не докосвайте стъклото.

— Добре — каза Рансъм.

— Ще дойда пак, когато свърши първата част от разпита.

Той излезе. Уийлър стана и затвори вратата. Уолтър Драгонет имаше вид на човек, който убива времето на аерогарата. Отвреме-навреме се усмихваше на дзин-дзин-дзинкането на плиткия пепелник о повърхността на масата. Във вратата зад него се завъртя ключ и той престана да си играе с пепелника, за да погледне през рамо.

Униформен полицай въведе Пол Фонтейн. Той носеше папка под мишница и чаши с кафе в двете си ръце.

— Здравейте, Уолтър — каза Фонтейн.

— Здрасти! Помня ви от тази сутрин — Уолтър изправи гръбнак и сключи ръце върху масата. После се изви, за да види как Фонтейн ще отиде до другия край на масата. — Ще разговаряме ли най-после?

— Да — каза Фонтейн. — Донесох ви малко кафе.

— О, благодаря, но аз не пия кафе — Драгонет странно разтърси горната част на тялото си.

— Както желаете — Фонтейн махна пластмасовия капак от едната чаша и го хвърли в кошчето. — Съвсем сигурен ли сте, че няма да ви се допие?

— Кофеинът е вреден — каза Драгонет.

— Цигара? — Фонтейн постави почти пълен пакет с „Марлборо“ на масата.

— Не, но вие може да пушите, ако искате.

Фонтейн повдигна вежди и извади една цигара от пакета.

— Искам да кажа едно нещо от самото начало — подзе Драгонет.

Фонтейн запали цигарата с кибритена клечка и издуха дима, загасяйки клечката и успокоявайки Драгонет с едно движение на ръката.

— Ще можете да кажете всичко, което пожелаете, Уолтър, но първо трябва да се погрижим за някои дреболии.

— Извинете.

— Няма нищо, Уолтър. Моля, кажете си името, адреса и датата на раждането си.

— Името ми е Уолтър Доналд Драгонет и адресът ми е 3421 Двадесета северна улица, където съм живял цял живот, откакто съм се родил на 20 септември 1965.

— Отказвате ли се от присъствието на юридическо лице?

— Ще поискам адвокат по-късно. Искам първо да разговарям с вас.

— Единственото нещо, което искам да добавя, е, че този разговор се записва на видео, за да можем да се връщаме към него по-късно.

— О, добра идея — Драгонет погледна към тавана, после през рамо, ухили се и посочи към нас. — Ясно! Камерата е зад това огледало, нали?

— Не — каза Фонтейн.

— Включена ли е сега? Сигурен ли сте, че работи?

— Включена е — каза Фонтейн.

— Значи можем да започнем?

— Вече сме започнали — каза Фонтейн.

11

ТОВА Е ЗАПИС на разговора, който последва.

УД: Добре. Има едно нещо, което искам веднага да кажа, защото е важно да го знаете. Когато бях съвсем малко момче, на седем години, аз станах обект на блудство. Мъжът, който го направи, беше един съсед от същата улица, казваше се господин Лансър. Не му знам малкото име. Той се премести една година по-късно. Но той ме канеше в къщата си и после, нали знаете, ми правеше разни неща. Така или иначе, аз си мислех за това защо съм тук и така нататък и мисля, че точно това е обяснението за всичко, господин Лансър.

ПФ: Казвал ли сте на някого за господин Лансър? Казахте ли на майка си?

УД: Как бих могъл? Аз дори не знам как да си го опиша сам на себе си! И освен това мисля, че майка ми не би ми повярвала. Тя харесваше господин Лансър. Той поддържаше стандарта на махалата. Знаете ли какъв беше? Беше фотограф и правеше снимки на бебета и деца. Представете си. И мене ме снима съвсем без дрехи.

ПФ: Това ли беше всичко?

УД: О, не. Нали ви казах, че е блудствал с мене? Е, точно това направи. Сексуално. Това е най-важното. Караше ме да си играя с него. С неговия, нали знаете, онова нещо. Трябваше да го слагам в устата си и така нататък, а той снимаше. Чудя се дали тези снимки не са по списанията. Той имаше списания със снимки на малки момчета.

ПФ: И вие правехте снимки, нали, Уолтър?

УД: Видяхте ли ги? Онези в плика?

ПФ: Да.

УД: Ами сега знаете защо съм ги правил.

ПФ: Само по тая причина ли правехте снимките?

УД: Не знам. Някак си трябваше да ги направя. Важно е да се помни, много е важно. А има и още една причина.

ПФ: Каква?

УД: Ами използвах ги, за да реша какво да ям. Когато се върнех от работа. Затова понякога наричах снимките, плика със снимките, „менюто“. Защото беше нещо като листата на това, което имам. Все се канех да подредя снимките в хубава тетрадка, с имената и всичко останало, но вие ме хванахте преди да смогна. Но все едно. Не съм луд или нещо подобно. Важното беше да имам снимките, а не да ги слагам в тетрадка.

ПФ: Та по-лесно да избирате какво ще ядете.

УД: Това беше менюто. Като тези ресторанти, дето имат снимки на ястията. И освен това можеш да се разходиш по Пътеката на спомените и да преживееш всичко отново. Но даже и вече някак си да си изразходвал снимката, тя все пак е трофей — като глава на животно върху стената. Понеже много-много отдавна аз съм бил ловец, това отгатнах. Хищник. Вярвайте ми, не бих го избрал сам, това е тежък труд и изисква невероятна потайност, но то само̀ ме избра и така стана. А после няма път назад, нали знаете.

ПФ: Кажете ми как разбрахте, че сте хищник. Искам също да чуя как се заинтересувахте от старите убийства на Синята Роза.

УД: Ами, преди всичко прочетох тази книга „Раздвоеният“, дето беше за оня сбъркан полицай, който разбира, че е убивал хора, и се самоубива. Книгата беше за Милхейвън! Знаех всичките улици! А това наистина ми беше интересно, особено след като майка ми каза, че е имало човек, който убивал хора и написвал СИНЯ РОЗА на стената или каквото там се случи наблизо до убития. Само че не е бил полицаят.

ПФ: Така ли?

УД: Не би могъл да е той, просто никога. Няма начин. Няма. Начин. Този следовател в книгата, той въобще не е хищник. Знаех това — само че не знаех още как се нарича, още не. Но който и да е бил той, той е бил като истински мой баща. Като мене, но преди мене. Преследвал ги е и ги е убивал. По това време аз убивах само животни, само така за упражнение, за да видя как е. Котки и кучета, много котки и кучета. Става с нож и е доста лесно. Най-трудното беше да се почисти скелетът. Никой не знае колко труд изисква това. Наистина трябва да търкаш и миризмата може да е доста противна.

ПФ: Помислихте си, че убиецът Синята Роза ви е баща?

УД: Не, помислих си, че е истинският ми баща. Няма значение дали е бил в действителност, или не. Майка ми никога не ми говореше много за баща ми, така че той би могъл да е който и да е. Но след като прочетох тази книга и открих колко е истинско това, разбрах, че съм като истински син на тоя човек, защото вървях по стъпките му.

ПФ: И така преди две седмици решихте да повторите това, което той е направил?

УД: Значи забелязахте? Не бях сигурен, че някой ще забележи.

ПФ: Ще забележи какво?

УД: Ами това. Почти го казахте.

ПФ: Вие го кажете.

УД: Местата — същите места. Забелязахте това, нали?

ПФ: Убийствата на Синята Роза са били доста отдавна.

УД: Няма оправдание за подобно невежество. Вие не забелязахте нищо, защото нищо не сте знаели. Това е наистина долнопробна работа.

ПФ: Съгласен съм с вас.

УД: Няма как да не се съгласите. Мърлява работа.

ПФ: Вие си дадохте такъв труд да пресъздадете убийствата на Синята Роза и никой да не забележи. Детайлите, разбира се.

УД: Хората никога нищо не забелязват. Отвратително е. Дори не забелязаха, че всички тия хора липсват. А сега сигурно няма да забележат и че са ме арестували или пък нещата, които съм извършил.

ПФ: Не берете грижа за това, Уолтър. Вие ставате доста известен. Вече сте прочут.

УД: И това не е правилно. Нищо особено няма у мене.

ПФ: Кажете ми за убийството на човека на улица „Ливърмор“.

УД: Човека на улица „Ливърмор“? Той беше просто някакъв човек. Причаквах на тая малка алея или каквото е там, зад хотела. Един човек се приближи. Беше някъде около полунощ. Помолих го нещо, кой знае какво, например дали ще ми помогне да внеса нещо в хотела през задната врата. Той спря. Мисля, че казах, че ще му дам пет долара. Тогава той се приближи и аз го наръгах. Продължих да мушкам, докато падна. После написах СИНЯ РОЗА на тухлената стена. Носех един маркер, който си бях купил, и той свърши работа.

ПФ: Можете ли да опишете тоя човек? Възраст, външен вид, дрехите може би?

УД: Съвсем, съвсем обикновен човек. Дори не му обърнах внимание. Може да е бил около трийсетгодишен, но и за това не съм сигурен. Беше тъмно.

ПФ: Ами жената?

УД: О, госпожа Рансъм? Това е друго. Нея познавах.

ПФ: Откъде я познавахте?

УД: Не че я познавах, като да сме си говорили или нещо подобно. Но знаех коя е. Майка ми остави малко пари като умря, около двайсет хиляди долара остави и аз исках да се погрижа за тях. Така че ходех в „Барнет и компания“, за да се срещам с господин Ричард Мюлър, той инвестираше парите ми. Виждах го около веднъж месечно. Поне за известно време то виждах, във всеки случай, преди нещата около мене да се развихрят, така да се каже. Госпожа Рансъм имаше офис точно до господин Мюлър — така че я виждах в повечето случаи, когато отивах там. Беше много хубава жена. Харесваше ми. После снимката й излезе във вестника, когато спечели оная голяма награда. Така че реших да я използвам за втория човек на Синята Роза, оня в „Сейнт Олуин“, стая 218. Трябваше да е точно същата стая.

ПФ: Как я вкарахте в хотела?

УД: Обадих й се в офиса и й казах, че имам да й казвам нещо за господин Мюлър. Накарах я да си помисли, че е нещо наистина лошо. Настоях да се срещнем в хотела, казах й, че живея там. Така че я срещнах в бара и й казах, че трябва да й покажа разните документи, които са в стаята ми, защото ме е страх да ги разнасям наоколо. Знаех, че 218 стая е празна, защото бях надникнал в нея точно преди обяд, когато се промъкнах през задната врата. В „Сейнт Олуин“ ключалките за нищо не струват и по коридорите няма никога никой. Тя каза, че ще дойде да види документите и когато влязохме в стаята, аз я намушках.

ПФ: Това ли е всичко, което направихте?

УД: Не, освен това я ударих. Това го имаше и във вестниците.

ПФ: Колко пъти намушкахте госпожа Рансъм?

УД: Може би седем-осем пъти. Там някъде.

ПФ: И къде я намушкахте?

УД: В корема и в гърдите. Не си спомням точно.

ПФ: Нямате снимки от там.

УД: Снимам само вкъщи.

ПФ: През фоайето ли минахте, за да отидете в стаята?

УД: Минахме право през фоайето и се качихме с асансьора.

ПФ: Дежурният на рецепцията казва, че не е виждал госпожа Рансъм тази вечер.

УД: Не е. И ние не го видяхме. Това е „Сейн Олуин“, а не „Пфорцхаймър“. Тия хора никога не са си на мястото.

ПФ: Как напуснахте?

УД: Слязох по стълбите и излязох от задната врата. Мисля, че никой не ме видя.

ПФ: Мислехте си, че е убита.

УД: Такава беше идеята.

ПФ: Разкажете ми за тази сутрин.

УД: Всичко ли?

ПФ: Нека засега оставим Алфонзо Дейкинс и да се съсредоточим върху госпожа Рансъм.

УД: Добре. Нека си помисля. Добре. Тази сутрин бях разтревожен. Знаех, че госпожа Рансъм се оправя…

ПФ: Откъде знаехте това?

УД: Най-напред открих в коя болница е, като се обидих в „Шейди Маунт“ и казах, че съм съпругът на госпожа Рансъм, така че биха ли ме свързали със стаята й? Смятах да се обаждам във всички болници, докато попадна на истинската. Започнах със „Шейди Маун“, защото най-добре я познавам. Заради мама. Тя работеше там, знаете ли това?

ПФ: Да.

УД: Браво. Така че обадих се и попитах дали могат да ме свържат и телефонистката каза, не, госпожа Рансъм няма телефон и ако аз бях съпругът й, щях да знам това. Ако сте искали всички веднага да разберат къде е, точно на място сте я сложили. Всички от сорта на госпожа Рансъм отиват в „Шейди Маунт“. Мама ми е казвала това, когато бях малко момче, и то все още е вярно. Съжалявам, че трябва да ви критикувам и така нататък, но вие даже не се и опитахте да я скриете. Мърлява работа, ако питате мене.

ПФ: Така разбрахте, че е в „Шейди Маунт“, но как разбрахте за състоянието й? Как научихте номера на стаята й?

УД: Това беше много лесно. Нали ви казах, че мама работеше в „Шейди Маунт“? Е, понякога, разбира се, тя ме вземаше със себе си, така че аз познавах доста от административния персонал. Бяха приятелки на мама — Клиота Уилямс, Марджи Майстър, Бъдж Дюдроп, Мери Грейбъл. Много народ. Излизаха на кафе и така нататък. Когато мама умря, мислех си, че ще е добре може би да убия Бъдж или Мери, та да има компания. Защото мъртвите са като нас, имат нужда от разни неща. Те ни гледат през цялото време и им е мъчно, че не са живи. Ние имаме вкус и зрение и обоняние и чувства, а те си нямат нищо от тези неща. Взират се в нас, нищо не пропускат. Наистина виждат какво става, а ние едвам го забелязваме. Прекалено сме заети да мислим и объркваме всичко, така че пропускаме деветдесет процента от онова, което се случва.

ПФ: Все още не съм чул как сте открили…

УД: Боже мой, наистина не сте. Моля, извинете ме. Наистина съжалявам. Разказвах за приятелките на мама, нали така? Наистина, понякога имам нужда от цип на устата. Както и да е. Както ви казвах, Клиота умря и Марджъри Майстър се пенсионира и се премести във Флорида, но Бъдж Дюдроп и Мери Грейбъл още работят в „Шейди Маунт“. Някъде по времето, когато майка ми умря, Бъдж обаче реши по някаква причина, че аз съм противна личност и дори не ми говори вече. Та мисля си, че наистина трябваше да я убия. Та аз й спасих живота! А тя взема и ми обръща гръб!

ПФ: А другата приятелка, Мери Грейбъл…

УД: Тя още си спомня как съм идвал като малко момче и така нататък и, разбира се, аз обичам да се спирам на регистратурата на „Шейди Маунт“ отвреме-навреме и да побъбря. Така че цялата работа беше съвсем фасулска. Спрях се в обедната почивка вчера и Мери и аз си поклюкарствахме хубавичко. И тя ми каза всичко за знаменитата им пациентка, и как я пазели полицай и частна медицинска сестра, и как внезапно била започнала да се оправя там на третия етаж, и така нататък. През това време дъртата дебелана Бъдж Дюдроп фучеше и мърмореше съвсем сама до картотеката, но Бъдж прекалено се страхуваше от мене, мисля си, та да смее да направи нещо наистина явно. Само ми пращаше такива едни погледи. И аз разбрах какво трябва да направя.

ПФ: И тази Мери Грейбъл ви каза, че частната сестра прави почивка на всеки час?

УД: Не, имах късмет. Тя излизаше от стаята, точно когато завих по коридора. Така че аз бързо влязох. И го направих. После излязох, много бързо.

ПФ: Кажете ми за полицая в стаята.

УД: Е, трябваше да убия и него, разбира се.

ПФ: И какво?

УД: Какво какво? За какво питате — дали наистина е трябвало да го убия, или дали наистина съм го убил?

ПФ: Тук нещо не разбрах.

УД: Аз просто… Все едно. Може би не си спомням полицая в стаята съвсем ясно. Малко ми е смътно. Всичко трябваше да стане много бързо и бях нервен. Но знам, че ви чух да казвате на някого, че офицерът от болницата е умрял. Минавахте покрай килиите и аз чух какво казахте. Казахте: „Умря.“

ПФ: Преувеличих.

УД: Е, добре, и аз преувеличих. Когато казах, че съм го убил.

ПФ: А как се опитахте да убиете полицая?

УД: Не помня. Смътно ми е. Много бях възбуден.

ПФ: Какво се случи с чука? Не беше у вас, като се прибрахте.

УД: Хвърлих го. Хвърлих го в реката на връщане от болницата.

ПФ: Хвърлихте го в река Милхейвън?

УД: От оня мост, моста до „Грийн уоман“. Нали знаете, там, където намират убитата жена. Проститутката.

ПФ: За каква жена ми говорите сега, Уолтър? Още една от вашите жертви ли?

УД: Боже господи. Та вие нищо не помните. Разбира се, че не е от моите жертви, говоря за нещо, което се е случило отдавна. Жената беше майката на Уилям Дамрош, ченгето. И той е бил там долу — бил е бебе и го намират на брега на реката, почти мъртъв. Никога ли не четете? Всичко това го има в „Раздвоеният“.

ПФ: Не разбирам защо намесвате всичко това.

УД: Защото точно за това си мислех! Докато карах по моста. Видях пивницата „Грийн Уоман“ и си спомних какво се е случило на брега, жената, проститутката и бедната й рожба, която пораства като Уилям Дамрош. В книгата се казваше Истърхаз. Карах по моста. Мислех си за жената и детето — винаги си мисля за тях, докато пресичам реката покрай пивницата „Грийн уоман“. Понеже всичко това е свързано с убийствата на Синята Роза. А те никога не го хващат, нали така? Просто се е измъкнал. Освен ако не си толкова тъп да си мислиш, че е бил Дамрош, а аз си мисля, че такъв е вашият случай.

ПФ: Всъщност мен вие много повече ме интересувате.

УД: Е, добре, хвърлих значи чука през прозореца в реката. После се прибрах и ви заварих. И реших, че е време да кажа истината за всичко. Време е всичко да излезе наяве.

ПФ: Благодарни сме ви за сътрудничеството, Уолтър. Исках да ви попитам още нещо, преди да направим почивка. Казвате, че приятелката на майка ви, как беше името й, Бъдж Дюдроп, спряла да ви говори след смъртта й. Имате ли представа защо?

УД: Не.

ПФ: Съвсем не? Някаква представа?

УД: Казах ви. Нямам представа.

ПФ: Как умря майка ви, Уолтър?

УД: Просто умря. Докато спеше. В мир, така както тя би искала.

ПФ: Майк ви би била много нещастна, ако беше открила някои от заниманията ви, нали така, Уолтър?

УД: Ами… Може и така да се каже. Това с животните никак не й харесваше.

ПФ: Казвала ли е на приятелките си за животните?

УД: Не. Е, може би на Бъдж.

ПФ: И не е знаела, че сте убивал хора, нали?

УД: Не. Естествено, не знаеше.

ПФ: Никога ли не е любопитствала дали нещо не ви притеснява? Не подозираше ли нещо?

УД: Не искам да говоря за това.

ПФ: Какво мислите е казала на приятелката си Бъдж?

УД: Не ми е казала, но сигурно й е казала нещо.

ПФ: Защото Бъдж се държи, като че ли се страхува от вас.

УД: И правилно се страхува.

ПФ: Уолтър, намирала ли е майка ви някога някои от трофеите ви?

УД: Казах, че не искам да говоря за това.

ПФ: Но вие казахте, че е време нещата да излязат наяве. Кажете ми какво стана.

УД: Какво?

ПФ: Казахте ми за майката, която умряла на брега на реката. Кажете ми сега за своята майка.

УД: (Не разбира.)

ПФ: Знам, че не е лесно, но знам също така, че искате да го направите. Искате да знам всичко, дори това, Уолтър, какво намери майка ви?

УД: Беше нещо като дневник. Криех го в едно яке в дрешника — във вътрешния джоб. Тя не е тършувала или нещо подобно, просто искала да занесе якето ми на химическо чистене. И така намерила дневника. Беше нещо като бележник. Имах някои неща там и тя ме попита за тях.

ПФ: Какви неща?

УД: Ами инициали. И разни думи като татуировка или белег. Нещо като червена коса. Едно от нещата беше кървава хавлия. Сигурно е говорила с Бъдж Дюдроп за това. Не е трябвало!

ПФ: Попита ли ви за дневника?

УД: Да, естествено. Но мисля, че не ми повярва.

ПФ: Значи е имала подозрения и преди това.

УД: Не знам. Просто не знам.

ПФ: Кажете ми за смъртта на майка си, Уолтър.

УД: Това вече няма значение, нали така? При всичките тия други хора, искам да кажа.

ПФ: Има значение за вас и има значение за мене. Кажете ми, Уолтър.

УД: Ето какво стана. Беше в деня след като намери дневника ми. Когато се върна от работа, държеше се странно. Веднага разбрах какво значи това. Беше говорила с някого и се чувстваше виновна. Не знаех точно какво е казала, но знаех, че е във връзка с дневника. Приготвих вечерята, както обикновено, и тя си легна рано, вместо да остане да гледа телевизия с мене, както правеше обикновено. Бях много разстроен, но не мисля, че го показах. Останах до късно, макар че едвам разбирах какво става във филма и изпих две чаши ликьор, което никога не бях правил. Най-после филмът свърши, макар че не помнех какво се е случило в него. Гледах го всъщност само заради Айда Люпайно — много харесвам Айда Люпайно. Измих чашата си, загасих лампите и се качих на горния етаж. Канех се да надникна в стаята на майка ми, преди да си легна. Там беше толкова тъмно, че трябваше да отида до леглото й, за да я видя. И аз отидох съвсем до нея. И си казах, че ако се събуди, просто ще й кажа лека нощ и ще си легна. Така че стоях там до нея дълго. Мислих си за много неща. Мислех си дори за господин Лансър. Ако не бях изпил тези две чаши, мисля, че нищо такова нямаше да се случи.

ПФ: Продължавайте, Уолтър. Имате ли носна кърпичка?

УД: Разбира се, че имам носна кърпичка. Имам една дузина носни кърпички. Всичко е наред, искам да кажа, аз съм наред. Както и да е, стоях си така значи до моята, ъ-ъ, майка ми. Беше наистина заспала. Нямах намерение да правя нищо. А и като че нищо не правех. Като че ли нищо въобще не се случваше. Наведох се и дръпнах свободната възглавница върху лицето й. И тя не се събуди, разбирате ли? Въобще не помръдна. Така че въобще нищо не се случваше. И тогава просто натиснах надолу възглавницата. Затворих очи и натисках възглавницата. След малко я вдигнах и отидох да си легна. В своята стая. На другата сутрин направих закуска за двамата, но тя не слезе, като й извиках, че е готова, така че се качих в стаята й и я намерих в леглото й и веднага разбрах, че е мъртва. Станалото — станало. Обадих се на полицията от телефона в спалнята. После отидох в кухнята, изхвърлих храната и зачаках да дойдат.

ПФ: И когато полицията дойде, какво им казахте за смъртта на майка си?

УД: Казах им, че е умряла, докато спи. И това си беше истина.

ПФ: Но не цялата истина, нали, Уолтър?

УД: Така е. Но аз не знаех точно каква е цялата истина.

ПФ: Разбирам. Уолтър, сега ще направим почивка и аз ще ви оставя сам за няколко минути. Ще ви притесни ли това?

УД: Оставете ме сам за малко, моля.

12

Фонтейн бутна стола си назад и се изправи. Той кимна два пъти и се отвърна от Драгонет.

— Удовлетвори ли ви това, господин Рансъм? — попита Уийлър. — Имате ли някакви съмнения относно идентичността на убиеца на съпругата ви?

— Как бих могъл?

Пол Фонтейн ми спести необходимостта да проговарям, като отвори вратата и влезе при нас.

— Мисля, че не е нужно да видите повече, господин Рансъм. Приберете се и си починете. Ако още нещо изникне, ще ви се обадим.

— Поне знаете кой е убил жена ви — каза Уийлър.

— Убил я е, защото я е харесвал — каза Рансъм. — Офисът й бил в съседство с неговия брокер. — Той изглеждаше объркан, почти слисан.

— Добра работа, Пол — каза Уийлър и се изправи.

Всички станахме. Фонтейн излезе от помещението и ние го последвахме в светлината на коридора.

— Спечелихте точка — каза Мънроу.

Фонтейн се усмихна тъжно.

— Мисля, че ще сме готови с обвиненията до края на деня. Мисля, че тоя ще трябва да го спретнем с по-голяма от обичайната ни шеметна скорост, защото иначе началството ще ни прати да чистим тоалетни. Не ми е много приятно да го казвам, но това, че измъкнах от Уолтър самопризнание, че е убил майка си, няма много да впечатли лейтенанта.

— Ами Маккандлис не е имал майка — каза Мънроу. — Дошъл е на света посредством теорията за Големия Взрив.

Фонтейн се дръпна назад и се вгледа в Уийлър и Мънроу с комичен ужас.

— Вие двамата май имате да си блъскате главите над едно-две нерешени убийства.

— Няма вече нерешени убийства в Милхейвън — каза Мъроу. — Не сте ли чули това?

Той се ухили към мене и Рансъм и се обърна да поеме из коридорите към отделението по убийствата. Уийлър тръгна след него.

— Май имате още един почитател в лицето на господин Драгонет — каза ми Фонтейн.

— Жалко, че не можа да ни каже кой е бил истинската Синя Роза, докато обясняваше кой не е бил.

Вън от залата за разпити, кожата на Фонтейн изглеждаше нещо средно между жълто и зелено, като спаружена маруля.

— Неговите случаи не са ли ви карали да потърсите протоколите от старите? — попитах.

— Синята Роза е бил доста преди моето време.

— Мислите ли, че бих могъл да хвърля едно око на тези протоколи? — той ме зяпаше така, че аз добавих: — Все още съм любопитен относно случая със Синята Роза.

— Правите проучвания за книгите си, след като сте ги написал?

Джон Рансъм тромаво се извърна към мене.

— Наистина, какъв е смисълът?

— Да, какъв е смисълът, господин Андърхил?

— Въпросът е личен — казах.

Фонтейн примигна на два пъти, много бавно.

— Тези протоколи са много търсени. Е, след като Майк Хоуган е толкова голям ваш почитател, може би ще успеем да преодолеем нашата обичайна непристъпна поверителност. Разбира се, първо ще трябва да намерим тези протоколи. Ще ви се обадя. Благодаря ви за времето, което ни отделихте, господин Рансъм. Ще ви се обаждам в хода на нещата.

Рансъм му махна с ръка и започна да се отдалечава към старата част на сградата.

Хрумна ми още нещо и аз попитах Фонтейн:

— Научихте ли името на мъжа, който следеше Джон? Посивелият мъж с лексъс?

Фонтейн се нацупи. Бръчките около очите и устата му се врязаха по-дълбоко и меките, подпухнали части от лицето му придобиха още по-печален вид.

— Забравих цялата тая работа — каза той. — Мислите ли, че има някакъв смисъл да…?

Той се усмихна и сви рамене и на мене ми се стори, че част от цялата тази учтивост е фактът, че току-що по един или друг начин той ме е излъгал. Миг по-късно обаче ми се стори, че Фонтейн не би ме излъгал за такова дребно нещо. Гледах го, докато се отдалечава към залата за разпити, прегърбен в безформения си костюм. Това, което бе извършил в залата за разпити, ме бе направило отново свободен човек, но аз не се чувствах свободен.

Фонтейн хвърли поглед настрани към високия полицай, който излезе в коридора с формуляр в ръка, и го сграбчи за лакътя, преди той да успее да се измъкне. Спомних си, че бях видял по-младия мъж в болницата същата сутрин.

— Съни, ще се погрижиш ли тези двама господа да намерят пътя до паркинга? Бих го направил сам, но трябва да се върна в стаята за разпити.

— Да, сър — каза Съни. — Сигурно има двеста души на стъпалата. Как успяват да си направят плакати толкова бързо?

— Безработни са.

Съни се изсмя и се приближи към нас, подобно на Пол Бъниън, който стъпва върху борова гора.

Докато трополяхме надолу по металните стълби на старата част от сградата, Съни каза на Джон, че съжалява за смъртта на жена му.

— Целият отдел съжалява — каза той. — Направо не можехме да повярваме, когато го чухме в колата тая сутрин. Аз бях с инспектор Фонтейн, тъкмо докарвахме оня тип в полицията.

— Вие всички бяхте заедно в колата, когато по радиото съобщиха за госпожа Рансъм? — попитах аз.

Той се обърна на стълбището и ме погледна.

— Точно това казах току-що.

— Бяхте в колата и чухте съобщението.

— Съвсем отчетливо.

— Какво казаха в него?

— За бога, Тим — каза Джон Рансъм.

— Искам просто да знам какво точно са казали.

— Ами жената, която се обади, беше доста възбудена. — Съни започна да се придвижва бавно надолу по стълбите, вкопчвайки се в перилото и обръщайки се през рамо. — Тя каза, че госпожа Рансъм е била пребита до смърт в стаята си, с извинение, господине.

— А каза ли нещо за Манджълоути?

— Да, каза, че е ранен. Беше нова и сигурно е била развълнувана — забрави да използва необходимите кодове.

— Какво, по дяволите, е това, Тим? Не искам да слушам всичко това — каза Рансъм. — Какво значение има?

— Навярно никакво — казах.

— Драгонет веднага се издаде — каза Съни. — Той каза на Фонтейн, значи, „Ако вие, хора, бяхте работили по-бързо, можехте да спасите и нея.“. А Фонтейн го пита, „Признавате, че сте убили Ейприл Рансъм, така ли?“ А той казва, „Разбира се. Аз я убих, кой друг?“

Той стигна до дъното на стълбището и тръгна по коридора, който ми бе напомнил старо начално училище, когато последвах Пол Фонтейн в сградата. Сега всичко беше обагрено от онова, което бях чул на горния етаж. Съобщенията и бележките на таблото изглеждаха като брутални шеги. ПИСТОЛЕТИ ЗА ПРОДАН СЪВСЕМ ЕВТИНО. БИХТЕ ЛИ ЖЕЛАЛИ ЗА РАЗВОДА СИ АДВОКАТ С ДВАЙСЕТ ГОДИНИ СТАЖ В ПОЛИЦИЯТА? КАРАТЕ ЗА ЧЕНГЕТА. Името на кмета на Милхейвън, Мърлин Уотърфорд, беше първо в списъка.

— Стигнахме — Съни отвори вратата към паркинга и се отдръпна от нея, придържайки я с опъната ръка, така че да не я запълни изцяло. Джон Рансъм се промуши покрай него, кривейки лице, и аз се вмъкнах в цепнатината между едрото ченге и рамката. Съни ми се усмихна.

— Всичко хубаво — каза той и остави вратата да се затвори зад нас.

Всички ченгета по паркинга ни зяпаха, докато вървяхме към колата на Рансъм. Стените на сградите около нас, тухлени и каменни, се накланяха навътре и наблюдаващите ни полицаи имаха вид на животни в клетка. Всичко бе потъмняло от времето и от подтиснатото насилие.

Рансъм се строполи върху дясната седалка. Няколко ченгета с каменни физиономии тръгнаха към колата ни. Влязох и подпалих. Преди да включа на скорост, един от полицаите се появи до мене и се наведе в отворения прозорец. Лицето му беше много близко до моето. Петна на алкохолик горяха по месестите му бузи, а очите му бяха бледи и мъртви. Дамрош, помислих си аз. Двама други застанаха зад колата.

— По работа ли бяхте тук?

— Бяхме с Пол Фонтейн — казах.

— Така ли — това не беше въпрос.

— Това е Джон Рансъм. Съпругът на Ейприл Рансъм.

Ужасното лице се отдръпна.

— Тръгвайте, махайте се — той се изправи, направи крачка назад и размаха ръка. Полицаите зад колата изчезнаха.

Подкарах по неравния, дълбок проход между високите сгради на кметството и свърнах по улицата. Някъде в далечината се чуваха скандирания. Джон Рансъм въздъхна. Погледнах го и се наведох да включа радиото. Безизразен радиоглас каза: „… репортажите продължават да валят, като някои от тях си противоречат, но изглежда няма съмнение, че Уолтър Драгонет е извършителят на поне двайсет и пет убийства. Носят се слухове за изтезания и канибализъм. Пред управлението на полицията в момента има спонтанна демонстрация…“

Рансъм натисна копче и колата се изпълни с музика на тромпет — „Ранна пролет“ в изпълнение на Клифърд Браун. Погледнах към Рансъм с изненада и той каза:

— Радиостанцията на колежа „Аркхам“ пуска четири часа джаз всеки ден.

Той отново се отпусна на мястото си. Просто искаше да престане да слуша за Уолтър Драгонет.

Завих и навлязох в „Армъри Плейс“. Клифърд Браун, мъртъв от повече от трийсет години, произнесе фраза, която заличи смъртта и времето със самоуверена, небрежна красноречивост. Музиката почти ме измъкна от депресията, която Уолтър Драгонет беше предизвикал. Спомних си как съм слушал същата фраза преди всичките тези години в лагера „Крандол“.

Рансъм извърна глава, за да погледне тълпата, изпълнила половината от „Армъри Плейс“. Тълпата, която заливаше стъпалата пред полицейското управление и площада, се беше укротила. Плакати се вдигаха и сваляха. На един от тях пишеше ОСТАВКА ЗА ВЕС. Мегафонен глас изрева, че му е дошло до гуша да живее в страх.

Попитах Рансъм кой е Вес.

— Началник на полицията — измърмори той.

— Ще имаш ли нещо против да се отклоним за малко?

Той поклати глава.

Оставих ревящата тълпа зад себе си и продължих по улица „Хърейшо“, от другата страна на редакцията на „Леджър“ и на Центъра за изпълнителски изкуства. Улица „Хърейшо“ ни преведе през район с двуетажни тухлени складове, бензиностанции, магазини за алкохол и две храбри малки художествени галерии, които се опитваха да превърнат квартала в нов Сохо.

Клифърд Браун продължаваше да свири и слънчевата светлина пламтеше по стъклата и покривите на колите. Рансъм седеше облегнат назад и безмълвен, свил дясната си ръка върху устата си, с отворени, но невиждащи очи. При входа на моста имаше знак, който забраняваше минаването на превозни средства над един тон. Прекосих стария трополящ мост и спрях на отвъдната страна. Джон Рансъм изглеждаше, сякаш спи с отворени очи. Излязох и огледах реката и бреговете. Реката се плъзгаше лениво към Мичиган между високите прави бетонни стени. Беше пет-шест метра дълбока и толкова тъмна, че би могла да бъде и бездънна. Кални брегове, покрити с гуми и гниещи дървени щайги се простираха между стените и водата.

Преди шестдесет години тук е имало ирландски квартал, заселен с буйни, невъздържани мъже, които бяха построили пътища и прокарали трамвайни линии; за кратко време жилищата бяха обитавани от мъжете, които работеха в складовете оттатък реката; за още по-кратко време студентите от „Аркхам“ и Университета ги бяха завзели заради ниските наеми. Престъпниците, които те също бяха привлекли, бяха изтласкали студентите и сега блоковете бяха заселени от хора, които изхвърляха боклука и старите си мебели на улицата. Пивницата „Грийн уоман“ бе споделила общата съдба.

Кръчмата представляваше малка двуетажна сграда с наклонен покрив и бе построена върху циментова плоча, която се подаваше над източния бряг на реката. Откъм гърба й бяха добавени асиметрични пристройки. Преди построяването на „Армъри Плейс“, барът бе посещаван от чиновници и полицаи извън работно време. През лятото на кръгли бели маси с изглед към реката се сервираха оптимистични опити за ирландска кухня — „Агнешко а ла мисис Райли“ и „Задушеното на Пади Мърфи“. Сега масите бяха изчезнали и по празния бетон се ширеха надписи от спрейове. СКУЗ ДУФАЙ. РОМИ 22. УБИЙ МА СМРТ. Реклама за бира „Пфорцхаймър“ висеше накриво на един прозорец, обрамчен със зигзаг от лепенки. В една студена зимна нощ тук хората са се смеели, пиели и спорели, докато на десетина метра някой бе убивал жена с дете на ръце.

— Не беше ли безумна история това? — каза някакъв глас до рамото ми. Подскочих стреснато и се огледах. Джон Рансъм стоеше точно зад мене. Колата зееше отворена край пътя. Бяхме сами в огряната от слънце пустош. Рансъм имаше призрачен, безтелесен вид с избеленото си от светлината лице и бледите цветове на дрехите си. За миг си помислих, че има пред вид безумната история на Уилям Дамрош, и кимнах.

— Тоя луд — каза той, загледан в бунището по опечения бряг на реката. — Бил видял жена ми в офиса на брокера си.

Той направи няколко крачки и се вторачи в реката. Черната вода се движеше толкова бавно, че сякаш беше застинала. Блясъкът я застилаше като корица лед.

Погледнах Рансъм. Лицето му донякъде си беше възвърнало цвета, но все още изглеждаше на границата на изчезване.

— Ако искаш да чуеш истината, все още ме тормози фактът, че е чул за убийството на Рансъм, преди да го признае. А и не знаеше, че Манджълоути е бил ударен с нещо по главата, а не намушкан.

— Забравил е. А и за Фонтейн това беше без значение.

— Това също не ми харесва — казах. — Фонтейн и Хоуган искат да изхабят сума ти черен маркер по онова табло в барчето.

Лицето на Рансъм отново побеля. Той се върна в колата и седна на мястото до шофьорското. Ръцете му се тресяха. Цялото му лице се сгърчи, докато се опитваше да преглътне. Хвърли ми един страничен поглед, сякаш проверяваше дали наистина забелязвам всичко това.

— Може ли да се приберем в къщата ми, моля?

Той не продума нищо по целия път до „Ели Плейс“.

13

Когато влязохме, Джон върна касетата на телефонния секретар. Извън ослепителната, разтапяща светлина той изглеждаше по-веществен, не така застрашен от изчезване.

Той се изправи, когато касетата спря да се пренавива и вдигна замъглен поглед към мене. Истинските черти на лицето му — по-слабото, по-мъжествено лице, което бях познавал преди години — се надигнаха през възглавничката от плът, която го бе прикрила.

— Едно от обажданията е моето — казах. — Потърсих те тук преди да тръгна към болницата.

Той кимна.

Минах през портала към всекидневната и седнах на канапето с лице към Вюияр. Спомнях си, че първото обаждане е от предишния ден — Рансъм не беше проверявал секретаря, откакто бяхме излезли заедно от къщата следобеда на предишния ден. Тенекиен, но съвсем отчетлив глас каза:

— Джон? Господин Рансъм? У дома ли сте?

Аз се наведох към масичката, взех една от книгите за Виетнам и я отворих наслуки.

— Май не сте — каза гласът. — Тук е Брайън Дориан, извинявам се за обаждането, но аз наистина искам да разбера как е Ейприл, как е госпожа Рансъм. От „Шейди Маунт“ дори не казват дали е при тях. Знам колко тежко ви е навярно, но бихте ли се обадил, когато се върнете? Много е важно за мене. Или аз ще се обадя. Просто искам да чуя нещо — толкова е трудно да си в пълна неизвестност. Това е. Дочуване.

Друг глас:

— Здравейте, Джон, обажда се Дик Мюлър. Всички от „Барнет“ се чудим как е Ейприл и се надяваме, че има подобрение. Ние всички ви съчувстваме в това изпитание, Джон.

Рансъм въздъхна дълбоко.

— Моля ви, звъннете ми тук в офиса или вкъщи да ми кажете как вървят нещата. Домашният ми телефон е 474–0653. Надявам се да ви чуя скоро. Дочуване.

Обзалагам се, че брокерът на Месаря бе изкарал доста потърсваща сутрин, когато бе седнал да закуси бъркани яйца с последния брой на „Леджър“.

Следващото обаждане беше моето от „Сейнт Олуин“ и аз се опитах да заглуша по-плътната, по-дълбока, по-хриплива имитация на гласа ми, като се съсредоточих върху картините пред мене.

След това един глас много по-дълбок и хриплив от моя изригна от машината.

— Джон? Джон? Какво става? На всичко отгоре аз трябва да пътувам. Не разбирам — не разбирам къде е дъщеря ми. Не можеш ли да ми кажеш нещо? Обади се или ела тук бързо, моля те. Къде, по дяволите, е Ейприл? — шумно дишане блъсна по съскащата лента, докато говорещият като че ли очакваше отговор. — Майната му — каза той и отново задиша за около десет секунди. Обаждащият се удари слушалката няколко пъти по телефона, преди да успее да затвори.

— О, боже — каза Рансъм. — Само това ми липсваше. Бащата на Ейприл. Казах ти за него, нали — Алън Брукнър? Можеш ли да повярваш? През следващата година той ще трябва да преподава курса си по източни религии, както и курса по Концепции за свещеното, който водим двамата.

Той хвана главата си с ръце, като че ли се опитваше да предотврати избухването й като гейзер, и се върна през портала.

Оставих книгата обратно на масичката.

Все още с ръце на главата, Рансъм въздъхна дълбоко.

— Мисля, че ще е най-добре да му се обадя. Маже би ще трябва да отидем при него.

Казах, че нямам нищо против.

— Всъщност може би ще те помоля ти да се обадиш на другите двама, след като свършим с Алън.

— Всичко, което кажеш — казах.

— Най-добре ще е да се обадя на Алън — каза Джон. Той отпусна ръцете си и се върна при телефона.

Набра и започна нервно да шава от нетърпение, докато телефонът дълго звънеше. Най-сетне ми каза: „Ето го“ и се обърна с лице към стената, отмятайки глава назад.

— Алън, Джон е. Току-що чух обаждането ти… Да, чувам… Не, Ейприл я няма, Алън, наложи се да замине. Слушай, искаш ли да дойда при тебе? Успокой се, Алън, след минута-две съм при тебе.

Той затвори и се върна във всекидневната с такъв измъчен вид, че изпитах желание да му налея питие и да го пратя в леглото. Не беше дори закусил, а беше вече почти два часа.

— Съжалявам, но нека свършим с това — каза той.

— Няма ли да вземем колата — попитах, когато отминахме понтиака и продължихме на изток по „Ели Плейс“.

— Алън е само на две преки от тук, но дори и да имаме късмет точно сега, по принцип там никога няма места за паркиране. Хората са готови да се избият, за да паркират — той ми хвърли поглед назад и аз забързах да го застигна, така че закрачихме заедно.

— Един човек срещу болницата излезе и ми се разкрещя тая сутрин, задето съм паркирал пред къщата му — казах. — Значи имам късмет, че не ме е застрелял.

Рансъм изсумтя и посочи с палец надясно, когато стигнахме ъгъла. Яката на бялата му риза беше потъмняла от пот и предната част на ризата му беше прилепнала до гърдите на влажни амебоподобни петна.

— Особено беше възмутен от това, че някакъв излязъл от болницата тая сутрин и седнал на моравата му. Рансъм ме погледна стреснато, като елен, зърнал ловец в гората.

— Хъм — той отново погледна напред и се забърза. — Съжалявам, че ти причиних всички тези усложнения.

— Мислех си, че Алън Брукнър е твоят герой.

— Той имаше някои проблеми.

— И не знае дори, че Ейприл е била наранена?

Той кимна и натика ръце в джобовете си.

— Много ще съм ти благодарен, ако ми съучастваш в тая работа. Не мога да му кажа, че Ейприл е мъртва.

— Няма ли да го прочете във вестниците.

— По всяка вероятност, не — каза Джон. — Стигнахме.

Първата къща от източната страна на пресечката беше солидна триетажна сграда с полукръгло прозорче над вратата и симетрични прозорци в декоративни амбраузи. На моравата растяха високи дъбове и тревата беше дива и избуяла, настърчала от високи до коленете плевели.

— Все забравям да се погрижа за тревата — каза Джон с такъв тон, сякаш смяташе да асфалтира моравата. Рула от пожълтели вестници, привързани с гумички, надничаха от тревата, някои от тях толкова пожълтели, че приличаха на изкуствените цепеници в газовите камини.

— Няма да е много чисто вътре — каза ми той. — Ние наехме камериерка за него миналата години, но тя напусна точно преди Ейприл да влезе в болницата и аз не бях… — той сви рамене.

— Никога ли не излиза? — попитах.

Рансъм поклати глава и заблъска по вратата, после притисна лицето си с ръце.

— Това е един от особените му дни. Трябваше да се сетя.

Той извади тежка връзка ключове от джоба си и дълго рови, докато извади ключа, който да постави в ключалката. Отвори вратата.

— Алън? Алън, аз съм. Доведох един приятел.

Той влезе и ми направи знак да го последвам.

Проправих си път през неотворените пликове, разпилени по синия персийски килим в антрето. Безредните купища книги и списания покриваха всичко освен една тясна пътечка, която се изкачваше по извиващото се стълбище. Джон се наведе да събере част от писмата и ги занесе в съседната стая.

— Алън?

Той поклати глава в израз на безсилие и захвърли писмата върху кафяво кожено канапе.

На дългата стена срещу мене висяха големи маслени платна на семейства, наредени пред английски провинциални къщи. Други три стени бяха запълнени от рафтове с книги, книги без обложки лежаха върху по-големия розов индийски килим, скъсани листове машинописна хартия и чинии с окаменили пържени яйца, извити филии хляб и овъглени сандвичи покриваха широката полица над камината и просторната масичка с кожена повърхност пред канапето. Всички лампи бяха запалени. Нещо в стаята накара очите ми да смъдят, сякаш съм плувал в прекомерно хлориран басейн.

— Ама че бъркотия — каза Джон. — Всичко щеше да е наред, ако камериерката не беше напуснала — гледай, късал е някакъв ръкопис.

Големи пухкави вълма от сив прах се разлитаха под обувките му. Той отвори прозорец, обграден от етажерките в единия край на стаята.

Усетих слаба, но несъмнена миризма на изпражнения.

Раздаде се силен и хриплив баритон:

— Джон? Ти ли си, Джон?

Джон се извърна уморено към мене и каза силно:

— Долу съм.

— Долу? — старецът прозвуча, сякаш имаше вграден мегафон. — Аз ли те повиках?

Лицето на Рансъм увисна.

— Да. Ти ме повика.

— Доведе ли Ейприл? Ние трябва да заминем на пътешествие.

По стълбите се чуха стъпки.

— Не знам дали ще имам сили за това — каза Рансъм.

— С кого говориш? Грант? Това Грант Хофман ли е?

Стъпките стигнаха долния етаж.

— Не — каза Джон. — Не е Грант Хофман, един приятел е.

Един старец с разпилени бели коси и дълги кльощави ръце и крака пристъпи в стаята само по долни гащи, напластени с последователни слоеве жълто. Коленете и лактите му изглеждаха твърде големи за него, като буци по ствола на дърво. От съсухрения му гръден кош струяха бели косми; леки, подобни на паяжина косми се виеха около врата и под брадичката му. Ако не беше прегърбен, би бил с моя ръст. Гнил, кисел дъх влезе заедно с него. Очите му бяха маймуноподобни и много блестящи.

— Къде е Грант? — изрева той. — Чух те, че говориш с него.

Нажеженият му поглед се спря върху мене и лицето му се затвори като мида.

— Кой е тоя? За Ейприл ли е дошъл?

— Не, Алън, това е мой приятел, Тим Андърхил. Ейприл не е в града.

— Но това е смешно — гневното маймунско лице се смръщи към Рансъм. — Ейприл би ми казала, ако заминаваше от града. А ти казвал ли си ми, че не е в града?

— Няколко пъти.

Старецът се приближи към нас на възлестите си щъркелови крака. Косата му се виеше около главата.

— Е, може би не си спомням всичко. Приятел на Джон, така ли? Познавате ли дъщеря ми?

При приближаването му миризмата се засили и смъденето в очите ми — също.

— Не, не я познавам — отговорих.

— Жалко. Щеше да ви срути. Ще пийнете ли? Имате нужда да пийнете, ако ще се забърсвате с Ейприл.

— Той не пие — каза Джон. — А и ти не трябва да пиеш повече.

— Елате с мен в кухнята, всичко, от което имате нужда, е там.

— Алън, трябва да те отведа горе — каза Джон. — Трябва да се измиеш.

— Взех душ тази сутрин — той тръсна глава към една врата от дясната страна на стаята, ухилен към мене, за да ми покаже, че бихме могли да се отскубнем на свобода в кухнята, ако се отървем от тоя досадник. После лицето му отново се затвори и той погледна враждебно към Джон.

— И ти можеш да дойдеш в кухнята, ако ми кажеш къде е Ейприл. Ако знаеш. В което се съмнявам.

Той стисна лакътя ми с кокалестите си пръсти и дръпна ръката ми.

— Е, добре, хайде да видим как е в кухнята — каза Джон.

— Аз не пия без мярка — каза Алън Брукнър. — Аз пия точното количество, което искам да изпия. А това е нещо друго. Пияниците пият без мярка.

Той ме повлече през стаята. Кафяви струйки и петна бяха засъхнали по краката му.

— Срещали ли сте се с дъщеря ми?

— Не.

— Страхотна е. Мъж като вас би я оценил — той блъсна с рамо вратата в стената с книги и тя се отвори, сякаш бе на пружини.

Тръгнахме по коридор с окачени по стените дипломи в рамка, награди и удостоверения. Между наградите имаше и няколко семейни фотографии и аз видях един по-млад, жизнен Алън Брукнър, обгърнал с ръка сияещо русокосо момиче, високо почти колкото него. Имаха такъв вид, сякаш светът е техен — самоувереността им го обгръщаше като щит.

Брукнър отмина снимката, без да я погледне, както навярно правеше десетина пъти на ден. В коридора миризмата му се усещаше още по-остро. Бяла козина като сплъстена паяжина покриваше кокалестите му рамене.

— Намери си добра жена и се моли да те надживее. Това е лотарията.

Той се промуши през още една врата и ме издърпа сред купища боклук в кухнята, преди вратата да се плъзне обратно. Миризмата на гниеща храна удави вонята на Брукнър. Вратата се отплесна на другата страна и удари Джон Рансъм, който каза: „Проклятие“!

— Мислил ли си някога за проклятието, Джон? Страшно интересно понятие, много двусмислено. В рая ние губим себе си във вечното възпяване на Бога, но в ада ние продължаваме да бъдем, каквито сме. При това ние смятаме, че заслужаваме прокълнатостта си и християнството ни казва, че тя ни е оставена от нашите първи прародители, Августин казва, че дори Природата е била прокълната и — той пусна ръката ми и се завъртя. — Къде, по дяволите, е бутилката? Бутилките, би трябвало да кажа.

Празни бутилки от уиски стояха до мивката; до задната врата имаше книжна торба, пълна с още празни бутилки. По плотовете и мивката лежаха кутии от пици, сред които, промъквайки се между мръсни чинии и обърнати с дъното нагоре чаши, пъплеха познати на вид кафяви насекоми.

— Искайте и ще ви бъде дадено — каза Брукнър, грабвайки неотворена бутилка уиски от една каса под мивката. Той я стовари върху плота и хлебарките в мивката се намъкнаха в най-близките кутии от пица. Той разпечата бутилката и махна капачката.

— Там горе има чаши — каза ми той и посочи към един шкаф до главата ми.

Отворих шкафа. Пет високи чаши бяха разпилени на полица, която можеше да побере трийсет. Извадих три и ги поставих пред Брукнър. Той донякъде наподобяваше изпаднал индийски свят мъж.

— Карай, днес може и да пийна — каза Рансъм. — Нека пием по едно, а после ще трябва да се погрижим за тебе.

— Кажи ми къде е Ейприл — Брукнър грабна бутилката и го погледна свирепо с маймунското си лице.

— Не е в града — каза Джон.

— Усърдните брокери не се моткат нагоре-надолу, когато клиентите им се нуждаят от тях. У дома ли е? Болна ли е?

— В Сан Франциско е — каза Джон. Той се протегна и взе бутилката от тъста си, така както полицай би отнел пищова на някой объркан тийнейджър.

— И какво, моля, прави дъщеря ми в Сан Франциско?

Рансъм наля един пръст уиски в една от чашите и я подаде на стареца.

— „Барнет“ се слива с една друга инвеститорска къща и се говори, че Ейприл ще получи повишение и ще ръководи отделен офис там.

— Коя е другата инвеститорска къща? — Брукнър изпи всичкото уиски на две глътки. Той си подаде чашата, без да я погледне. По издадената му долна устна блестеше течност.

— „Беър, Стърнс“ — каза Джон. Той наля солидно количество в собствената си чаша и бавно отпи.

— Тя няма да отиде. Дъщеря ми няма да ме остави — той все още протягаше напред чашата си и Джон наля още два пръста уиски в нея. — Ние щяхме… ние щяхме да ходим някъде заедно — той ми посочи бутилката.

Поклатих глава.

— Хайде де, и той иска, не виждаш ли?

Рансъм се изви, наля уиски в третата чаша и ми я подаде.

— За твое здраве, момче — каза Брукнър и вдигна чашата към устните си. Той изпи половината уиски и провери дали все още съм заинтересован от едно добро прекарване.

Вдигнах чашата и отпих мъничко от уискито. Пареше, беше като живо. Отдалечих се от стареца и оставих чашата си върху дълга чамова маса. След това забелязах какво още има върху масата.

— Трампа-ри-трампа-рет — избумтя Брукнър със смущаващо здравия си глас. — Днес всички курви са с късмет — и той отпи от чашата.

До моята чаша имаше револвер и купчина от двайсетдоларови банкноти, които правеха поне четиристотин долара. До тях имаше купчина от по десет, също толкова висока. По-висока купчина от по пет долара стоеше до тях и поне стотина еднодоларови банкноти бяха струпани като дървесни листа в края на масата. Издадох някакъв звук и старецът се извърна да види какво гледам.

— Моята банка — каза той. — Сам я създадох. За да мога да плащам на момчетата за поръчки. Така не могат да те излъжат, нали така? Връщат точно. Пистолетът е моята система за безопасност. Стискам го и ги гледам, докато броят.

— Момчетата за поръчки?

— От пицарията, оная с радиоколите. И от магазина за алкохол. Обикновено ги питам дали биха искали едно малко гърмежче. И те просто грабват парите и бягат.

— Не се съмнявам — каза Джон.

— Ох, лошо ми е на стомаха — старецът потърка съсухреното си шкембе с дясната си ръка. — Изведнъж ми призля. — Той изпъшка.

— Хайде горе — каза Джон. — Нали не искаш да се изпуснеш тука? Аз идвам с тебе. Ще вземеш един душ.

— Аз вече…

— Е, значи ще вземеш още един — Рансъм го завъртя и го забута към вратата.

Брукнър ревеше за стомаха си, докато се изкачваха по второто стълбище в задната част на къщата. Гръмкият му глас минаваше от стая в стая. Изсипах уиски върху хлебарките и те се разбягаха обратно в кутиите от пица. Когато се уморих да ги гледам, седнах до купчината пари и зачаках. След още малко започнах да сгъвам и притискам кутиите от пица, за да видя дали няма да се поберат в кофата за боклук. След това насипах течен сапун върху купа чинии в мивката и пуснах топлата вода.

15

След около четиридесет минути Рансъм се върна в кухнята и се стъписа, като ме видя какво правя. Широкото му, бледо лице помръкна, но след миг на колебание той извади бяла кърпа за чинии от едно чекмедже и започна да избърсва чиниите.

— Благодаря ти, Тим — каза той. — Много беше мръсно, нали? Къде постави целия този боклук, дето беше наоколо?

— Намерих две торби за боклук — казах. — А и чиниите не бяха чак толкова много, та реших да се погрижа за тях, докато ти обливаш стареца. Повърна ли?

— Само се оплакваше. Натиках го под душа и го заставих да използва сапун. Той минава през тези странни фази, когато не си спомня как да прави най-прости неща. В други случаи, както беше днес, почти се владее — не е напълно с акъла си, разбира се, но някак си контролира нещата.

Чудех се какви ли ще са другите случаи, ако днес бях видял Алън Брукнър в момент, когато контролира нещата.

Свършихме с миенето и избърсването но чиниите.

— Къде е той сега?

— В леглото. Щом се усети сух, заспа. А това е точно каквото исках. Имаш ли нещо против да се махаме.

Извадих запушалката от мивката и избърсах ръцете си о мократа кърпа.

— Имаш ли идея за какво пътуване говореше непрекъснато?

Той отвори външната кухненска врата и намести топката така, че да се заключи след нас, когато я затвори.

— Пътуване? Ейприл го водеше в зоологическата градина, в музея, по такива места. Той не е много подходящ за екскурзии, както навярно си забелязал.

— И това беше един от добрите му дни?

Ние излязохме през кухненската врата и обиколихме къщата. Избуялата трева се печеше на слънцето. Единият от големите дъбове беше разцепен от светкавица и наполовина беше почернял и обезлистен. Всичко — къщата, моравата, дърветата, се нуждаеха от грижи.

— Е, всичко, което каза, беше смислено, доколкото си спомням. Щеше да е по-добре, ако не беше пил в продължение на два дни.

Излязохме от високата трева на тротоара и тръгнахме обратно към „Илай Плейс“. Малки кафяви бодливи топки бяха прилепнали към панталоните ми. Поех свеж влажен въздух с дробовете си.

— И от него се очаква да преподава през следващата година?

— Той изкара миналата само с два странни епизода.

Попитах за възрастта му.

— Седемдесет и шест.

— Защо не се е пенсионирал?

Джон се изсмя — с нещо като окаяно излайване.

— Той е Алън Брукнър. Може да остане докогато си иска. Но ако си замине, заминава цялата катедра.

— Защо?

— Аз съм останалата част от катедрата.

— Търсиш ли си друга работа?

— Всичко би могло да се случи. Алън може да се оправи.

Вървяхме известно време в мълчание.

— Ще трябва изглежда да му взема нова чистачка — изрече той най-сетне.

— Мисля, че ще трябва да започнеш да оглеждаш старческите домове — казах аз.

— При моята заплата?

— Той няма ли свои пари?

— Е да, — каза той. — Може би има нещо.

16

Когато се върнахме в къщата, Рансъм ме попита дали искам нещо от кухнята.

Прекосихме трапезарията, където доминираше колосална маса, и влязохме в модерна кухня с хладилник с размер на спалня и дълбоки плотове, обградени от два кухненски робота, машина за спагети, миксер и машина за хляб. Рансъм отвори един шкаф и свали две чаши от претъпканата полица. Той ги пъхна една след друга в произвеждащото лед съоръжение на вратата на хладилника и ги извади, пълни със сребърни сърповидни парчета лед.

— Някаква вода? Някаква напитка?

— Каквото и да е.

Той отвори хладилника, извади бутилка вода с картинка на айсберг на етикета, разпечата я и напълни чашата ми. Подаде ми чашата, върна бутилката и издърпа от полиците пликове с нарязано месо, опаковани сирена и един хляб. Майонеза, горчица в глинено бурканче, маргарин, маруля. Той нареди всичко това на плота за рязане, после постави две чинии с ножове и вилици до тях. След това затвори хладилника и отвори вратата на замразителя към полици със замразено месо, цяло отделение със замразени ястия, голяма замразена пица, сгъната като гума на камион и две полици с наредени хоризонтално бутилки водка — „Абсолют Пепар“ и „Ситрон“, „Финландия“, японска водка, полска водка, „Столичная кристал“, бледозелени водки и бледокафяви водки и водки с неща вътре в тях, дълги стръкове трева, череши, парчета лимон, грозде. Наведох се, за да разгледам по-добре.

Той извади „Столичная“, разви капачката и полунапълни чашата си.

— Трябва наистина да изстудя чашата — промърмори той. — Но не всеки ден жена ти умира, след което трябва да метнеш седемдесетгодишен старец под душа и да се погрижиш той да измие петната от лайна по краката си — той отпи здраво от водката и направи гримаса. — На практика трябваше да вляза вътре с него — ново отпиване, нова гримаса, ново отпиване. — Трябваше да го избърша. Тия бели косми по цялото му тяло — уф. Като гласпапир.

— Може би ще трябва да наемеш тая сестра, Илайза Морган, да прекарва поне деня с него.

— Мислиш, че тъстът ми не може да се грижи сам за себе си ли? Чудя се защо си останал с такова впечатление — Джон пусна още ледени сърпчета в чашата си и наля още десетина сантиметра ледена водка. — Както и да е, ето ги продуктите за сандвичите. Действай.

Започнах да редя печено говеждо и швейцарско сирене върху хляба си.

— Мислил ли си как ще му кажеш истината за Ейприл?

— Истината за Ейприл? — той остави чашата си и почти ми се усмихна. — Не. Още не съм мислил за това. Като си помислиш, ще трябва да казвам на доста хора за това, което стана — той присви очи и отново отпи. — А може и да не трябва. Ще прочетат във вестниците.

Рансъм остави чашата си на плота и разсеяно започна да си прави сандвич, като постави парче говеждо върху парче хляб, после добави две парчета салам и парче шунка. Той изряза тънко парче сирене и го напъха в устата си. Заби лъжичка в бурканчето с горчица и започна безцелно да я разбърква.

Аз поставих майонеза и маруля върху собствения си сандвич, наблюдавайки го как разбърква горчицата.

— Ами погребението, службата, такива неща?

— О, да — каза той. — Болницата урежда погребалното бюро.

— Имате ли парцел на гробището и така нататък?

— Кой мисли за такива работи, когато жена му е на трийсет и пет години? — той отново отпи. — Предполагам, че ще искам да я кремират. Навярно и тя би пожелала това.

— Би ли искал да остана за още няколко дни? Аз нямам нищо против, стига да не мислиш, че се натрапвам или се превръщам в бреме.

— Моля те, остани. Имам нужда да си говоря с някого. Още не съм почувствал напълно това, което се случи.

— Ще се радвам да остана — казах. За известно време го гледах как разхожда лъжичката в зърнестата горчица. Най-накрая я извади и намаза горчица по странния си сандвич. Затвори го отгоре с парче хляб.

— Имаше ли нещо вярно в това, което каза за сливането на компанията й с друга брокерска къща? — попитах. — Звучеше толкова конкретно.

— Измислените истории трябва да са конкретни — той вдигна сандвича и го погледна, сякаш някой друг му го беше подал.

— Значи си съчинил всичко това? — хрумна ми, че навярно е съчинил историята непосредствено след постъпването на Ейприл в болницата.

— Е, мисля, че подухваха такива ветрове. Нещо се носеше тук и там като хвърчило от глухарче — той остави сандвича си и вдигна чашата. — Знаеш ли какво е най-лошото у хората, които правят това, което правеше Ейприл, хората с такава професия? Не говоря за Ейприл, разбира се, защото тя не беше такава, а за останалите. Те всички бяха въздух под налягане. Те дрънкат на сутрешните си заседания, после дрънкат по телефона, после дрънкат на клиентите по време на обяд, после дрънкат още малко по телефона — това е, това им е работата. Само приказки. Те обожават слуховете, господи, как обичат слуховете. И второто най-ужасно нещо у тези хора е, че те вярват на всичко, което всеки от тях казва! Така че ако не си чул най-новата от тези тъпи, безсмислени клюки и козни, които те преповтарят по цял ден, ако не знаеш това, което всички шептят по телефоните си денем и нощем, то ти за нищо не ставаш, момче, ти си за изхвърляне. Казват, че хората от академичните професии не били светски; най-вече тези лайнари, тези артисти, дето вършеха работата, която вършеше Ейприл, те ни презират, понеже се предполага, че не сме от мира сега. Е, поне имаме истински теми, животът ни има поне някакво интелектуално и етично съдържание, а не е само тоя голям въздушен мехур от полуистини, и слухове, и пари.

Той се беше запъхтял и лицето му беше станало на розови петна. Изсуши остатъка от питието си и веднага си направи ново. Познавах „Столичная кристал“. За по-малко от десет минути Джон беше унищожил водка за петнайсет долара.

— Значи „Барнет“ не са се канели наистина да отварят клон в Сан Франциско?

— Всъщност нямам идея.

Хрумна ми друго.

— Тя държеше на тая къща заради близостта до баща й ли?

— Това беше една от причините — Джон се облегна на плота и наведе глава. Имаше вид като че ли се канеше да легне на плота. — Освен това Ейприл не искаше да се залости в „Ривъруд“ с глупаци като Дик Мюлър и половината от останалите в офиса й. Искаше да е по-близо до изложбените галерии, ресторантите и, де да знам, културния живот. Това се вижда, достатъчно е да разгледаш къщата ни. Ние не бяхме като дебилите в службата й.

— Значи май би й харесало в Сан Франциско?

— Никога няма да узнаем това, нали така? — той ме изгледа мрачно и захапа сандвича си. Погледна към него, дъвчейки, и челото му се набръчка. Преглътна. — Какво по дяволите е това? — той отхапа още малко. — Все едно, тя никога не би напуснала Алън, прав си — и отхапа отново. След като преглътна, наклони чинията си към кофата за боклук и изсипа почти целия сандвич в нея. — Довършвам си питието и отивам да си легна. Това е единственото, което мога да изтърпя в момента — той отпи още веднъж продължително и обърна чашата с дъното нагоре. — Слушай, Тим, остани още малко. Ще ми бъдеш от помощ.

— Добре — казах. — Има нещо, което бих искал да прегледам, ако мога да остана за още един-два дни.

— Някакво проучване ли?

— Нещо такова.

Той се опита да се усмихне.

— Боже, наистина съм свършен. Би ли могъл да се обадиш на Дик Мюлър? Той е все още в службата си, освен ако не е излязъл някъде за обяд. Не ми е приятно, че те моля за такова нещо, но хората, които познаваха Ейприл, трябва да разберат какво се е случило преди да го прочетат във вестниците.

— А другият мъж, който се обади? Този, който не знаеше дали да те нарича Джон, или господин Рансъм?

— Брайън? Зарежи го. Нека научи от новините.

Той изви ръката си за довиждане и се изклатушка от кухнята. Заслушах се в глухите му стъпки нагоре по стълбите. Вратата на спалнята му се отвори и затвори. Когато свърших с яденето, поставих чинията си в миялната и върнах продуктите обратно в хладилника.

В тихата къща ясно се чуваше съскането на въздуха от процепите на климатичната инсталация. Сега, когато се бях съгласил да правя компания на Джон Рансъм, не се чувствах съвсем сигурен какво смятам да правя в Милхейвън. Отидох във всекидневната и седнах на канапето.

За сега нямаше нищо за правене. Погледнах часовника си и открих с нещо повече от изненада, почти с изумление, че откакто се бях измъкнал от самолета и бях видял неузнаваемия Джон Рансъм да ме чака на изхода, бяха изминали точно двайсет и четири часа.

Част пета
Алън Брукнър

1

Едно трио от новинари от „Леджър“ пристигна около три следобяд. Казах им, че Джон спи, представих се като приятел на семейството и ми бе отговорено, че ще са щастливи да изчакат, докато Джон се събуди. След около час на вратата отново се позвъни и се появи подобна делегация от Чикаго. Проведохме горе-долу същия разговор. В пет на вратата се позвъни, докато аз говорех в антрето по телефона. Натоварени със многоцветни пликчета със снаксове, бележници, писалки и касетофони, на стълбите и около стълбите стояха същите петима. Отказах да събудя Джон, но ми се наложи да размахам телефона в лицето на най-настойчивия репортер, Джефри Боу от „Леджър“.

— Добре де, не бихте ли могли вие да ни помогнете — попита той.

Въпреки името си, което предполага здравеняк на средна възраст, сако от вълнен плат и пепитена жилетка, този Боу беше кльощав младеж на двайсетина години, с увиснали джинси и омачкана памучно-ленена риза. Занемарена черна коса падна над дебелите му очила, когато той се наведе да включи касетофона си.

— Бихте ли могли да ни дадете някаква информация за това как господин Рансъм посрещна новината за смъртта на жена си? Има ли той представа за това как Драгонет е срещнал за пръв път жена му?

Затворих вратата в лицето му и се върнах към Дик Мюлър, колегата на Ейприл от „Барнет и компания“, който каза:

— Господи, какво беше това? — той имаше почти комично съвършен милхейвънски изговор.

— Репортери.

— Те вече знаят, че, а-а, че…

— Знаят — казах. — И няма да им отнеме дълго време да разберат, че сте бил брокер на Драгонет, така че подгответе се.

— Да се подготвя?

— Ами те ще бъдат силно заинтригувани от вас.

— От мене ли?

— Ще искат да интервюират всеки, който някога е имал нещо общо с Драгонет.

Мюлър изстена.

— Така че измислете по какъв начин бихте могли да ги държите настрани от офиса си. Може би ще трябва да престанете да използвате предната си врата за седмица-две.

— Добре, добре, благодаря — каза той. После се поколеба. — Казвате, че сте стар приятел на Джон?

Повторих му информацията, която му бях дал преди Джефри Боу и останалите да ни прекъснат. През тесните прозорци от двете страни на вратата видях да се приближава още една кола и да паркира пред къщата. Двама мъже, единият с касетофон, другият с камера, се измъкнаха и тръгнаха към вратата, ухилвайки се към Боу и двамата му колеги.

— Как е Джон?

— Изпи две питиета и си легна. Той ще има много работа през следващите два дни, така че аз ще остана да му помагам.

Някой блъсна четири пъти по вратата с методичността на метроном.

— Това Джон ли е? — попита Мюлър. Изглеждаше загрижен, дори разтревожен.

— Не. Още един господин от пресата.

Мюлър се задави, представяйки си как цяла тълпа реве името му, докато блъска по вратата на офиса му.

— Ще ви се обадя в някой от следващите дни.

— Когато секретарката ми ви попита за какво се обаждате, кажете, че е във връзка с проекта за моста. Ще трябва да започна да се крия, но това ще ми напомни кой сте.

— Проекта за мост?

От вратата се чуха още ревове и блъскания.

— Ще ви обясня по-късно.

Затворих телефона, отворих вратата и започнах да крещя. Докато успея да обясня, че Джон спи в леглото си, бяха ми направили няколко снимки. Затворих вратата без съвсем да я затръшвам. През една цепнатина в прозореца наблюдавах как се оттеглят по моравата, дъвчат вкуснотиите си, палят цигари и намислят какво да предприемат. Фотографите направиха няколко безцелни снимки на къщата.

Една бърза проверка от долния етаж показа, че горе няма никакво движение, така че Джон или беше успял да проспи цялата тая врява, или я беше пренебрегнал. Взех си „Библиотеката на Наг Хамади“, включих телевизора и седнах на канапето. Обърнах на „Трактат за възкресението“, писмо до един ученик, който се казваше Регинос, и прочетох само няколко думи, преди да осъзная, че както всичко останало в Милхейвън, местният телевизионен канал се бе предал на Уолтър Драгонет.

Бях се надявал, че съчинението от гностическото шушу-мушу и каквото там се случваше по следобедните предавания, би ме развлякло до времето, когато Джон се появи отново, но вместо Фил Донахю или Опра Уинфри, на екрана се появи един от главните новинари, който си спомнях от шестдесетте години. Той изглеждаше почти призрачно добре запазен със същата сресана назад руса коса, същите масивни кафяви очила, същото мощно присъствие и равен глас. Със същото излъчване на непобедимо здравомислие, което си спомнях, той повтори, навярно за двадесети или тридесети път, че цялата редовна програма е спряна, за да може Новинарският екип за бързо реагиране да „ни държи постоянно в течение относно тази трагична история“. Макар че бях гледал този мъж да чете новините в течение на години, не можех да си спомня името му — Джимбо Някойси или Джамбо Едикойси. Той намести очилата си. Новинарският екип за бързо реагиране щеше да остане при събитията, така както се развиваха те в случая с Уолтър Драгонет, които до началото на вечерната програма в седем щяха да ни предлагат изводи и коментари от страна на експерти в областта на криминологията и психологията, щяха да ни съветват как да обсъждаме тези събития с децата си и въобще щяха да се опитват всячески да служат на опечалената ни общност чрез добрите репортажи на загрижените репортери. На екрана зад лицето му тълпа от хора, запълнили Двадесета северна улица, наблюдаваше как облечени в оранжево техници от Отдела за опасни материали към Пожарната команда изнасят тежки варели от малката бяла къща.

Учителят на Регинос, авторът на „Трактат за възкресението“, казваше: „Не мисли, че възкресението е илюзия. Истина е то! Наистина, по-справедливо би било да се каже, че светът е илюзия, а не възкресението“.

Говорителят изчезна от екрана, който се изпълни с репортаж на живо от заляния от множеството „Армъри Плейс“. Тук хората бяха гневни. Те си искаха да им се върне невинността. Джимбо обясни:

— Вече се чуха подкани за уволнението на шефа на полицията, Ардън Вес, за освобождаването от длъжност на Роман Новотни, пълномощник на полицията, а също и градските съветници за четвърти градски район Хектър Рилк и Джордж Вандърмийтър, както и за дискредитирането на кмета Мърлин Уотърфорд.

Можех да прочета надписите на някои от плакатите, които се вдигаха и сваляха ритмично, докато тълпата скандираше: КЪДЕ БЕШЕ, МЪРЛИН? и ВЪН ХЕКТЪР И ДЖОРДЖ. На върха на високото мраморно стълбище, което водеше към главния вход на управлението на полицията, побелял чернокож мъж в тъмен двуреден костюм редеше по мегафона:

— … да възвърнем за себе си и за децата си безопасността на тези квартали… в лицето на безразличието на управниците… в лицето на невежеството на управниците…

Опърпани призраци с касетофони, призраци с пърхут по раменете на отвратителните си морави ризи, с камери и бележници, с дебели очила, плъзгащи се по носовете им, бродеха из тълпата.

Главата на по-млад рус мъж, квадратна като главата на Джимбо, но прикрепена към изпотен врат и към туловище, увито в яке тип „сафари“, погреба думите на оратора под съобщението, че преподобният Климънт Муър, дългогодишен говорител на общността и защитник на гражданските права, е призовал към щателно изследване на милхейвънската полиция и е изискал обезщетение за семействата на жертвите на Уолтър Драгонет. Преподобният Муър беше съобщил, че неговите „протестни молитвени събрания“ ще продължат до оставката на началника на полицията Вес, пълномощника Новотни и кмета Уотърфорд. Преподобният Муър очакваше след няколко дни към неговите протестни молитвени събрания да се присъедини неговият съпреподобен Ал Шарптън от Ню Йорк.

И обратно с тебе в студиото, Джимбо.

Джимбо наведе масивната си руса глава напред и пропя:

— А сега нашият всекидневен коментар от Джо Ръдлър. Какво ще кажеш за всичко това, Джо?

Аз се ококорих, когато още едно гигантско познато лице изпълни екрана. Джо Ръдлър, още един отдавнашен член на Екипа за бързо реагиране, на времето мигновено бе станал популярен заради абсолютната си самоувереност и страстната си защита на местните отбори. Лицето му, което открай време бе клоняло към яркочервеният цвят, а сега бе направо пурпурно, се бе увеличило два пъти. Ръдлър очевидно бе получил повишение като политически коментатор.

— Какво мисля за всичко това ли? Ще ти кажа какво мисля за това. Мисля, че е позорно! Какво се случи с Милхейвън, където хората можеха да си пият бирата, без да се препъват о отрязани глави? Що се отнася до външните агитатори…

Телефонът иззвъня и аз заглуших тази тирада с дистанционното.

Както и преди, вдигнах го, та звъненето му да не събуди Джон Рансъм и, както преди, наложи се да се представя като стар приятел от друго място, преди обаждащият се да се представи също. Но този път ми се стори, че знам името му в момента, в който един колеблив глас попита:

— Господин Рансъм? Може ли да говоря с господин Рансъм?

Веднага в ума ми изникна едно име, което бях чул по телефонния секретар.

Отговорих, че Джон спи и обясних защо непознат вдига слушалката.

— О, добре — каза той. — Ще останете ли с тях известно време? Приятел на Рансъмови ли сте?

Обясних и това.

Дълга пауза.

— Ами бихте ли ми отговорили на един въпрос? Знаете ли какво се случи с госпожа Рансъм и всичко останало, а аз не бих искал да безпокоя господин Рансъм. Той никога… не знам дали…

Изчаках го да започне отново.

— Брайън Дориан ли се казвате?

Той ахна.

— Знаете за мене?

— Разпознах стила ви — казах. — Вие сте оставили съобщение за Джон тази сутрин.

— Аха! — той направи опит да се засмее, сякаш ме е хванал, че се опитвам да го забавлявам. — Та какво става с Ейприл, с госпожа Рансъм? Много се надявам, че се оправя.

— Бихте ли ми казали каква е връзката ви с Рансъмови?

— Моята връзка?

— Работите ли в „Барнет“?

Още едно неловко изсмиване.

— Какво, нещо не е наред ли?

— Тъй като представлявам семейството — казах, — бих искал да знам с кого говоря.

— Ами добре. Художник съм и госпожа Рансъм дойде в ателието ми, когато видя мои работи, и тя хареса това, което видя, та ми поръча две картини за спалнята им.

— Голите тела — казах.

— Видяхте ли ги? Госпожа Рансъм много ги хареса и това много ме поласка, навярно сте видели останалата част от колекцията, все големи неща, нали, и беше нещо като да си имаш меценат, е, меценат, който е приятел…

Гласът му секна. През едно от прозорчетата до предната врата виждах как репортерите подмятат смачкани опаковки от сладкишчета към живия плет. Пет-шест старци бяха заели места по стъпалата и на тротоара от другата страна на улицата, за да се наситят на представлението.

— Ами вижте — казах. — Боя се, че новините не са добри.

— О боже — каза Дориан.

— Госпожа Рансъм почина тази сутрин.

— О боже. Дойде ли въобще в съзнание?

— Не. Брайън, госпожа Рансъм не е умряла от раните си. Уолтър Драгонет е успял да разбере къде точно в „Шейди Маунт“ е тя и че състоянието й се подобрява, така че той преодолял охраната тази сутрин и я убил.

— В деня на арестуването си?

Съгласих се, че изглежда невероятно.

— Но… но що за свят е това? Какво е това? Знаел ли е той нещо за нея?

— Почти нищо — казах.

— Защото тя беше, това беше най-изумителната жена, искам да кажа у нея имаше толкова много, тя беше толкова добра и щедра и пълна със съчувствие… — известно време го слушах как диша тежко. — Ей сега ще ви оставя на спокойствие. Просто не съм и помислял…

— Разбира се, не — казах.

— Просто не мога.

Репортерите се събираха за нова обсада на вратата, но аз нямах сили да затворя телефона, докато Брайън Дориан се бореше с мъката си, затова надничах през прозорчето, продължавайки да слушам приглушените му пъшкания и стенания.

Когато овладя гласа си, той каза:

— Сигурно ви се вижда много странно, че така ми подейства, но вие не сте познавали Ейприл Рансъм.

— Защо не ми разкажете някой път за нея? — попитах. — Мога да дойда в ателието ви и да си поговорим.

— Това и на мене сигурно ще ми помогне — каза той и ми даде телефона и адреса си на улица „Варни“ — в оная тъжна част на града, някога украинско поселище, която обикаляше стадиона.

Проверих какво става с репортерите, които се бяха настанили да се насладят на своето трето или четвърто ядене за деня под одобрителните погледи на растящата тълпа от съседи. Отвреме-навреме някой обитател на „Илай Плейс“ закретваше през боклука да заговори Джефри Боу и колегите му. Видях как една прегърбена старица с претрупан сребърен поднос слезе от стълбите на къщата си от отсрещната страна на улицата, изкачи се по моравата на Рансъм и предложи кафе на отдъхващите си мъже.

От позицията си до вратата виждах Джимбо, който преповтори всичко стъпка по стъпка, припомняйки на зрителите степента и природата на престъпленията на Драгонет, общественото възмущение, уверенията на кмета Уотърфорд, че всичко ще бъде направено, както е било и досега, за да се осигури безопасността на гражданите. В някакъв момент, който не отбелязах съвсем точно, тъй като не изпусках от поглед Боу и компанията му, убийството на Ейприл Рансъм стана публично достояние — така че Джон изпусна появата на екрана на фотографията от „Леджър“, но без него, където жена му бе гушнала грамадния трофей. Знам приблизително кога се случи това, около четири часа, защото тогава сборището от другата страна на улицата се удвои.

През целия следобед редувах гледането на телевизия с ровене в гностическите евангелия и надничане към тълпата и очакващите репортери. По екрана се нижеха лицата на жертвите на Уолтър Драгонет — от малкия, облечен в каубойско костюмче и седнал на конче-люлка Уесли Драм до огромния ухилен Алфонзо Дейкинс, с чаша бира в ръка. Бяха идентифицирани двайсет и две жертви, шестнайсет от тях бяха чернокожи мъже. Ретроспективният поглед придаваше на фотографиите им една и съща атмосфера на обреченост. Неизвестният мъж, намерен в Тунела на мъртвеца, беше представен с въпросителен знак. Фотографията на Ейприл Рансъм от „Леджър“ беше изрязана, оставайки само сияещото й лице. За няколко мига, в които лицето й изпълваше екрана, аз си дадох сметка, че виждам същата жена, чиято снимка бях видял и преди, но че представите ми за нея бяха започнали да се променят: съпругата на Джон сега ми изглеждаше умна и пълна с живот, а не безсърдечна и алчна, и при това толкова красива, че убийството й изглеждаше с една степен по-жестоко от другите. Нещо се бе случило от времето, когато за пръв път бях видял снимката: подобно на Джон, Дик Мюлър и Брайън Дориан, аз бях станал един от опечалените.

Малко по-късно Джон се спусна стремително по стълбите. Ризата и панталоните му бяха омачкани и по лявата му буза, подобно на белег, минаваше черта от притискането на чаршафа или възглавницата. Беше без обувки и косата му беше разчорлена.

— Какво има? — попитах.

— Някакъв лайнар хвърляше камъни в прозореца ми — каза той и се насочи към вратата.

— Чакай — извиках. — Погледна ли през прозореца, преди да слезеш? Знаеш ли какво става?

— Не ми пука какво става — каза той.

— Гледай — казах му и посочих телевизора. Ако си беше направил труда да погледне екрана, той щеше да види фасадата на собствената си къща откъм предната морава, където красива млада репортерка с изненадващото литературно име Изобел Арчър представяше кариерата на най-бляскавата жертва на Месаря.

Той рязко отвори вратата.

Замръзна за миг, изненадан от камерата, репортерите и тълпата. Беше като да се събудиш от ослепителна светлина в очите. От хора, насъбрани по тротоара и верандите, се раздадоха тихи възгласи на изненада и одобрение. Госпожа Арчър се усмихна и натика микрофон в лицето му.

— Господин Рансъм, каква беше първата ви реакция при новината, че Уолтър Драгонет е направил втори, този път успеше опит за убийство на жена ви?

— Какво?

Джефри Боу и останалите се стълпиха наоколо, като щракаха с фотоапаратите и вдигаха високо във въздуха касетофоните си.

— Смятате ли, че Милхейвънската полиция бе осигурила достатъчно охрана на госпожа Рансъм?

Той се обърна към мене и ме погледна безпомощно.

— Какво мислите за Уолтър Драгонет? — извика Джефри Боу. — Какво можете да ни кажете за този човек?

— Я, моля ви, си събирайте багажа и…

— Бихте ли го нарекли нормален?

Други репортери, включително госпожа Арчър, се надвикваха с други въпроси.

— Кой е този мъж зад вас?

— Какво ви влиза в работата? — изкрещя в отговор Джон, на когото вече му бе прекипяло. — Хвърляте камъни в прозорците ми, задавате малоумни въпроси…

Застанах до него и фотоапаратите защракаха като пушкала с конфети.

— Аз съм приятел на семейството — казах. — Господин Рансъм трябваше да преживее тежки дни — смътно чувах собствения си глас да идва от телевизора във всекидневната зад мене. — Всичко, което можем да кажем засега, е, че обвинението срещу Уолтър Драгонет, поне що се отнася до госпожа Рансъм, изглежда по-слабо, отколкото би трябвало да бъде.

Бъркотията от преплетени въпроси се надигна от тълпата репортери. Изобел Арчър натика микрофона си под носа ми и се наведе толкова близо, че хубавите й сини очи и кестенявите й коси съвсем ме дезориентираха. Сякаш се навеждаше за целувка, но ако се опитах да целуна нещо, това щеше да бъде чворестата глава на микрофона. Въпросът й беше остър и директен:

— Значи вие мислите, че Уолтър Драгонет не е убил госпожа Рансъм?

— Мисля, че не е — казах. — И мисля, че с времето полицията ще отхвърли тази част от самопризнанията му.

— И вие ли мислите така, господин Рансъм?

Микрофонът сръчно се стрелна пред устата на Джон. Госпожа Арчър се наведе и разшири очи, опитвайки се да измъкне думите му.

— Махайте се от тук на секундата — каза Джон. — Взимайте си камерите и касетофоните и аудиосистемите и се омитайте от тревата ми. Нямам нищо повече за казване.

Изобел Арчър каза: „Благодаря“ и се спря, за да ми се усмихне. И това щеше да бъде всичко, но в тоя момент нещо подтикна Джон да изпадне в още по-дълбока ярост. Червената бръчка на бузата му пламна и той хукна по стълбите, нахвърляйки се върху най-близкостоящите журналисти от мъжки пол, които се оказаха Джефри Боу и фотографът му. Изобел направи знак на собствения си асистент, и без друго насочил вече камерата си към Джон, който блъскаше Боу, точно както ме беше блъскал на футболното игрище през есента на 1960 година.

Кльощавият репортер размаха ръце като вятърна мелница и се строполи с вой на изненада. В мига на стъписване, който последва, Джон се хвърли към фотографа на Боу, който отстъпваше назад и правеше серия от автоматични снимки, които на другия ден се появиха най-горе на втората секция на вестника. Джон го заряза и се втурна като вихрушка към фотографа от Чикаго, който се бе промъкнал до него. Джон грабна фотоапарата му с една ръка и врата му с другата, събори го, скъсвайки каишката на фотоапарата, извъртя се и изстреля фотоапарата като топка към улицата. Той се удари в една кола и отскочи на бетона. След това Джон се понесе към мъжа с камерата.

Джефри Боу се надигна на крака и Джон се извърна от оператора на камерата, който показваше известна готовност да се бие, и пак натисна Боу към земята.

Заела отново позиция в средата на „Илай Плейс“, Изобел Арчър вдигна микрофона към лицето си тип „американско гадже“ и каза към камерите нещо, което предизвика вълна от веселие сред насъбраните съседи. Джон отпусна ръце и се отдръпна от ритащия, пръскащ слюнки репортер. Боу скочи на крака и последва другите репортери и фотографи на улицата. Той отупа мръсните си джинси и огледа едно петно от трева на дясното си коляно, пропускайки да забележи аналогичното петно на десния си лакът.

— Утре пак ще сме тук — закани се той.

Джон вдигна юмруци и се хвърли в атака. Хванах го за ръката и го дръпнах към стълбите — ако не ми се беше оставил, нямаше да мога да го удържа. За тези една-две секунди, докато ми се съпротивляваше, разбрах, че въпреки всичките си тлъстини Джон Рансъм беше значително по-силен от мене. Стигнахме до стълбите и аз отворих вратата. Рансъм нахлу вътре и се извъртя да ме пресрещне.

— Какви бяха тия лайна, дето ги надрънка там?

— Не мисля, че Уолтър Драгонет е убил жена ти — казах. — И не мисля, че той е убил мъжа зад „Сейнт Олуин“.

— Ти луд ли си? — Рансъм се облещи срещу ми, сякаш току-що съм го предал. — Как можеш да говориш така? Всички знаят, че той е убил Ейприл.

— Мислих си за всичко това, докато ти беше горе, и си дадох сметка, че Драгонет не знаеше достатъчно за тези убийства, за да ги е извършил той. Дори не знае какво точно се е случило.

Той ме изгледа страшно за миг, после се извърна безпомощно, седна на канапето и загледа това, което предаваха местните телевизионни канали. Изобел Арчър се усмихна тържествуващо пред камерите и каза:

— И така, изненадващ обрат в историята на Драгонет, след като един приятел на семейство Рансъм изрази съмнение във версията на полицията — тя повдигна към камерата един бележник. — Ще покажем това на запис щом е възможно, но според моите бележки точните думи са: „Мисля, че не е той. И мисля, че с времето полицията ще отхвърли тази част от самопризнанията му.“

Тя прибра бележника и едно отчетливо „пук“ я запрати в мрак и мълчание.

— Нима не разбираш? Сега ще започнат да обвиняват мене.

— Джон — казах, — защо Драгонет ще прекъсва своята претоварена програма от клане и кълцане вкъщи, за да разиграе убийствата на Синята Роза? Не ти ли звучат като два съвършено различни типа престъпления? На два различни мозъка?

Той ме изгледа кисело.

— Затова ли излезе и хвърли кокала на тия зверове?

— Не точно за това — отидох до канапето и седнах до него. Рансъм ме изгледа подозрително и се отдалечи на няколко сантиметра. Той започна да подрежда книгите си за Виетнам на по-спретнати, пи-ниски купчини. — Искам да знам истината — казах.

Той изсумтя.

— Какви реални причини има да мислиш, че Драгонет не е виновен? На мен той ми се вижда съвсем подходящ.

— Кажи ми защо.

— Добре — Рансъм, който се бе прегърбил в канапето, седна изправено. — Първо. Той си призна. Второ. Той е достатъчно луд, за да го направи. Трето. Той е познавал Ейприл от посещенията си в службата й. Четвърто. Винаги са му харесвали убийствата на Синята Роза, също като на тебе. Пето. Възможно ли е в Милхейвън да има наистина двама достатъчно луди, за да го направят? Шесто. Пол Фонтейн и Майкъл Хоуган, които между другото са много добри ченгета и които са заловили много убийци, мислят, че той е виновен. Фонтейн може да е малко чудат понякога, но Хоуган е друго нещо — той е интелигентен, силна личност. Искам да кажа, че ми напомня за най-добрите от тези, които познавах като барета. Всичко у Хоуган е желязно, всичко.

Кимнах. Подобно на мене, Джон беше впечатлен от Майкъл Хоуган.

— И последното, какво беше по ред, седмо ли? Седмо. Той е можел да научи всичко за Ейприл и състоянието й от старата приятелка на майка си, Бети Грабъл в болницата.

— Мисля, че беше Мери Грейбъл — казах. — Прав си за това, той е узнал, че Ейприл е в „Шейди Маунт“. Когато слизах от асансьора с Фонтейн тази сутрин, една възрастна жена на гишето едвам не припадна, когато ни видя. Бих се обзаложил, че е била Мери Грейбъл.

— Знаела е, че е подпомогнала убийството на Ейприл — каза Джон. — Тая гъска не е могла да си държи устата затворена.

— Мислела е, че е подпомогнала сина на старата си приятелка в убийството на Ейприл. Това не е същото.

— Защо си толкова сигурен, че не е той?

— Драгонет твърдеше, че не си спомня нищо, което е направил на това ченге в стаята на Ейприл, Манджълоути. Беше чул Фонтейн да се шегува, че Манджълоути е умрял — и претендираше, че е убил и него. После Фонтейн каза, че е преувеличил, и Драгонет каза, че и той бил преувеличил!

— Играе си психологически игрички — каза Джон.

— Той не знаеше какво е станало с Манджълоути. И освен това е нямал идея, че Ейприл е била убита, докато не го е чул по радиото на полицията. Това е моментът, който най-много ме тормози.

— Защо тогава ще признава? Това също е безсмислица.

— Може би не си забелязал, че Уолтър Драгонет не е измежду най-смислените хора по света.

Рансъм се наведе и се взря за известно време в пода, замислен над това, което бях казал.

— Значи има още някой.

Представих си една от ония картинни загадки, при които окото броди по листата на дъб, докато от тях се открои кинжал, или пък от плетеницата тухли на някоя къща изскочи тичащ човек, тромпет, отворена врата.

— Ти и твоите евристики — той поклати глава, сега почти усмихнат. — Ще трябва да се примиря със следствията от помитането на оня репортер.

— Какви смяташ, че ще бъдат те?

Той отмести единия куп романи един сантиметър настрани, после половин сантиметър в обратна посока.

— Предполагам, че съседите ми са по-убедени от всякога, че аз съм убил жена си.

— Така ли е, Джон? — попитах. — Това е само между нас двамата.

— Питаш ме дали съм убил Ейприл?

Лицето му пламна както преди, но без яростта, която го бе обзела, когато се нахвърли върху Джефри Боу. Той ме погледна втренчено, опитвайки се да изглежда страшен.

— Том Пасмор ли те накара да ме попиташ това?

Поклатих глава.

— Отговорът е не. Ако ме попиташ това още веднъж, ще те изхвърля от къщата. Още нещо?

— Трябваше да попитам — казах.

2

През следващите два дни гледахме града отстрани, по местната телевизия. Когато бяхме в къщата, не обръщахме внимание на репортерите, разположени на предната морава, които варираха между едно неизменно ядро от трима души и тътнещата тълпа от петнайсет души. Не обръщахме внимание и на техните усилия да ни примамят навън. Те звъняха на вратата през равни интервали, притискаха лица до прозорците, изреваваха неговото или моето име с кучешко постоянство… През около час аз или Джон ставахме от петия, шестия или петнадесетия за деня преглед на имената и лицата на жертвите, за да направим проверка на врага през тесните прозорчета от двете страни на вратата. Беше като средновековна обсада, но с телефон.

Обядвахме пред телевизора, вечеряхме пред телевизора.

Някой блъскаше заповеднически по предната врата. Друг някой провря пръсти през отвора на вратата и изрева:

— Тим Андърхил! Кой уби Ейприл Рансъм?

— Кой уби Лора Палмър? — промърмори Рансъм, по-скоро на себе си.

Това беше в събота, деня, в който деканът на Факултета по хуманитарни науки в „Аркхам“ беше оставил на телефонния секретар съобщение, че попечителите на „Аркхам“, комисията на инспекторите и обществото на завършилите колежа поотделно бяха внесли оплаквания от телевизионния език и поведение на професор Рансъм от Катедрата по религия. Би ли могъл професор Рансъм да предложи известни уверения, че всички юридически въпроси ще бъдат приключени до началото на зимния семестър? Съобщението дойде след борбата ни да излезем и да се приберем през тълпата, когато се наложи да отидем до погребалното бюро „Трот Брадърс“.

Като се има предвид всичко това, Джон не се справяше толкова зле. Най-ужасното ни преживяване в „Трот Брадърс“ бяха маниерите на Джойс — „Наричайте ме просто Джойс“ — Трот Броуфи, дъщеря и единствено дете на единствения останал господин Трот. Пред Наричайте-Ме-Просто-Джойс репортерите изглеждаха самата тактичност. Тлъста и колосално бременна, професионално неспособна да скърби, тя отдавна беше решила, че най-добрият начин да посреща изпречилите се на пътя й покрусени хора беше решителната съпричастност, която тя би нарекла „здравомислие“.

— Ние ще свършим чудесна работа с милата ви женица, господин Рансъм, ще видите, че ще изглежда така прекрасно, като в сватбения ви ден. Този тук ковчег ви предлагам за нуждите на излагането по време на службата, а за урната можем да поговорим по-късно, имаме някои, които са същинска прелест, но погледнете този сатенен, по-плътен, твърд и блестящ от него не бихте могли да намерите — идеална рамка за една хубава картинка, ако ми позволите да се изразя така. Не можете да си представите каква мъка ми е да влача това бебе напред-назад из залата, мамичко, ако Уолтър Драгонет се беше появил тук, щеше да удари две наведнъж, за баща ми това щеше да бъда задачата на живота му, нали, о божке, тоя път бяха газове. Имали ли сте тези ужасни болки от газове? Най-добре ще е да седна тук, докато вие и приятелят ви обсъдите нещата, просто не ми обръщайте внимание, Боже, и без друго всичко вече съм чувала, хората наистина не знаят какво говорят, когато идват тук.

Наложи се да преживеем поне два часа с Наричайте-Ме-Просто-Джойс, което още веднъж доказа, че дори истински ужасното може да стане отегчително, когато си изложен на него достатъчно дълго. През това време Джон нае „изложбения“ ковчег, поръча некролога и поканите за погребението, ангажира час в крематориума, купи урна и място за нея в един мавзолей, осигури „Параклиса на покоя“ и свещеник, непринадлежащ към никоя секта, за заупокойната служба, взе под наем кола за процесията до мавзолея, поръча цветя, включи в условията грим и прическа за покойната, плати за органист, орган и деветдесет минути утешителна класическа музика и написа чек за около десет хиляди долара.

— Е, много обичам хора, дето знаят какво искат — каза Наричайте-Ме-Просто-Джойс. — Някои идват тук и се пазарят, като че ли ще могат да го вземат със себе си там. Но аз съм била там и уверявам ви, няма да могат.

— Била сте там? — попитах.

— Всичко дето ти се случва, като умреш, била съм да го видя — каза тя. — И всичко, което бихте искали да знаете, мога да ви го кажа.

— Май е време да си тръгваме — каза Рансъм.

Рано вечерта Рансъм седеше в притъмняващата стая, вторачен в светлото петно на екрана, който отново показваше скандиращата тълпа на „Армъри Плейс“. Мислех си за Наричайте-Ме-Просто-Джойс и бебето й. Някой ден детето щеше да поеме погребалното бюро. Представях си го като мъж в средата на четиридесетте, ухилен шишко, докато потупва по гърба и стопява леда с някой анекдот за лов на пъстърва, Ей богу, това беше най-голямата риба, която някога е била вадена от тая река, уф, пак се обажда ишиасът ми, извинете ме за секунда, хора.

Едва врата в мислите ми се отвори внезапно и през нея нахлу потоп от светлина. Без да кажа нищо на Рансъм, аз се върнах в стаята си и запълних около петнайсет страници от големия тефтер, който в последния момент се бях сетил да мушна в ръчната си чанта. Книгата ми от само себе си беше направила още една крачка напред.

3

Това, което отвори врата към пространството на въображението, беше сблъсъкът между Уолтър Драгонет и моята увереност, че детето на Наричайте-Ме-Просто-Джойс ще бъде копие на майка си. Когато отидох в „Шейди Маунт“ оная сутрин, аз имах идея, която смъртта на Ейприл Рансъм беше изтрила — но всичко случило се след това беше уголемило малката стаичка на идеята ми, така че по времето, когато се върна при мене през вратата на въображението, тя беше прераснала в цяло крило на сграда със свои собствени коридори, стълбища и прозорци.

Видях, че мога да използвам част от живота на Уолтър Драгонет, за да опиша детството на Чарли Карпинтър. Чарли беше убивал други хора, преди да срещне Лили Шиън: едно малко момиченце, една млада майка и още двама-трима души в градовете, където бе живял, преди да се завърне в родното си място. Милхейвън щеше да бъде родното място на Чарли, но в книгата той щеше да има друго име. Деянията на Чарли бяха подобни на тези на Уолтър Драгонет, но обстоятелствата от детството му щяха да бъдат като моите, само че ужасяващо засилени. Щеше да има фигура, подобна на господин Лансър на Уолтър Драгонет. Изтръпнах с цялото си същество, когато видях огромната глава на Хайнц Стенмиц да се накланя към моята — бледи сини очи и миризма на кърваво месо.

През времето на ранното детство на Чарли баща му убива няколко души единствено за отмъщение и петгодишният Чарли съхранява тайната на баща си. Ако опишех всичко това през очите на Чарли, бих могъл да започна да разбирам какво би могло да накара някого да се превърне в Уолтър Драгонет. „Леджър“ се опитваше да направи това, но тромаво, разпитвайки социолози, свещеници и полицаи; това се бях опитал да направя и аз, когато поставих снимката на майката на Тед Бънди върху хладилника си.

За втори път през този ден книгата ми разцъфтя за живот в мене.

Видях петгодишния Чарли Карпинтър в моята стара спалня на Шеста Южна улица, загледан в рисунъка на тъмносините рози, изкачващи се по светлосиния тапет; злочест и отчаян, докато баща му бие майка му. Чарли се опитваше да влезе в тапета и да избяга в безопасното, безжизнено съвършенство на притворените листенца и преплетените стъбла.

Видях как детето върви по авеню „Ливърмор“ до „Белдейм ориентал“, където на задния ред Минотавърът го чакаше, за да го захвърли телом в един филм на предателство и възбуда. Действителността се сплескваше под тежестта на уроците на Минотавъра — истинските чувства, които той събуждаше, биха те накъсали на кървящи парцали, ето защо ти забравяш всичко. Нарязваш спомена на парченца, затваряш го в милиони различни дупки. Минотавърът беше щастлив с тебе, той те притискаше, ръцете му те смазваха и светът умря.

Тъй като колоните с цифри са напълно лишени от емоции, Чарли стана счетоводител. Той имаше повтарящи се сънища и установени навици. Никога не преспиваше с жена, ако не я беше вече убил, много внимателно и прецизно, в главата си. Веднъж на два месеца правеше бърза, безлична любов с мъже и може би веднъж в годината, когато си позволеше да пие твърде много, досаждаше на някой мъж, забърсан в бар за хомосексуалисти, като изпадаше в истерично бебешко бъблене, докато разтъркваше ерекцията на непознатия по лицето си.

Чарли беше участвал във войната във Виетнам.

Щеше да убие Лили Шиън в момента, в който влезеше в нейния дом на езерото. Ето защо беше откраднал лодката и я беше оставил да се носи между тръстиките, ето защо се появяваше толкова рано сутринта в къщата й.

Трябваше да се върна назад през първата една трета от романа и да вмъкна промените, необходими, за да препращат към детството на Чарли, което току-що бях измислил. Това, което читателят научаваше за него — безжизнената му привързаност към отегчителната му работа, отбягването на всякаква близост — щеше да буди злокобни предчувствия. Читателят щеше да долови, че Лили Шиън се излага на опасност, опитвайки се да примами Чарли в сюжета, който ми бе напомнил за Кент Смит и Глория Грийъм. Ти, сърце мое, драги Читателю, без когото нито една книга нямаше да бъде написана, щеше да видиш как в романа, започнал на пръв поглед като роман за примамването на един невинен младеж в клопка, жената, която се опитваше да манипулира невинния, щеше да се сблъска със зловеща изненада.

Първата трета от романа щеше да завърши с убийството на Лили Шиън. Втората трета щеше да бъде разказ за детството на Чарли — хрумна ми, че детето Чарли трябва да има различно име, така че отначало ти, драги Читателю, да се чудиш защо внезапно ти се представя покъртителния живот на едно дете, което няма връзка с първите двеста страници от книгата. Това объркване щеше да приключи, когато детето, на осемнайсетгодишна възраст, се запишеше в армията под името Чарлс Карпинтър. Залавянето на Чарли щеше да заеме последната трета.

Заглавието на този роман щеше да бъде „Царството небесно“ и мотото към него щеше да бъде от евангелието от Тома, което бях чел в „Сентръл парк“.

Вътрешната музика на „Царството небесно“ щеше да бъде търсенето на Минотавъра. Чарли щеше да се е върнал в Милхейвън (под името, с което градът щеше да фигурира в романа), защото, макар че имаше съвсем частично съзнание за това, той искаше да намери мъжа, който бе блудствал с него в „Белдейм ориентал“. Спомените за Минотавъра щяха да го преследват цял живот и да изпълват последната трета от книгата. Веднъж — без сам да знае защо — той щеше да посети празния киносалон и да има преживявания, сходни с моите от вчерашната сутрин.

Минотавърът щеше да бъде като страховит, скрит в дъното на пещерата Бог, чиито следи и въздействия са разпръснати навсякъде из видимия свят.

След което имах едно последно прозрение, преди отново да сляза долу. Филмът, който петгодишния Чарли гледаше, когато усмихнатото чудовище седна на съседното място, беше „От опасни дълбини“. Нямаше значение, че никога не го бях гледал — макар че бих могъл да го гледам, ако остана в Милхейвън достатъчно дълго — защото заглавието беше всичко, което ми трябваше.

Имах нужда от причина обаче, та толкова малко дете да бъде пращано на кино няколко дни поред, и тя се появи веднага щом осъзнах необходимостта. Майката на малкия Чарли умираше в къщата на Карпинтърови. Необходимият образ отново изникна от непосредственото минало. Видях бледото, насинено, лишено от съзнание тяло на Ейприл Рансъм, проснато на белите чаршафи. Ново проникновение дойде заедно с образа, така че знаех, че бащата на Чарли беше пребил жена си, докато тя изпадне в безсъзнание, и сега я оставяше да умре. За около седмица малкото момче, което бе пораснало като Чарли Карпинтър, бе живяло с умиращата си майка и бащата, който я беше убил, и през тези страховити дни то бе срещнало Минотавъра и бе погълнато.

Оставих писалката. Ето че имах книга, „Царството небесно“. Исках да се загърна с нея като в одеало. Исках да изчезна в историята така, както малкият Чарли (все още под друго име) копнееше да се стопи сред сините рози, преплетени на по-светло синия фон на тапетите в моята спалня — да се превърна в извивката на един лист от бряст по авеню „Ливърмор“, в топлия, стържещ от цигарите глас в мрака, в отблясъка на сребърна светлина, попаднала за миг върху гладката глава на тъмнокож мъж, в прашния сноп от по-бледа светлина, устремена към екрана в един почти празен салон.

4

С две изключения, уикендът премина по начина, по който минаха и предишните дни. По предложение на Рансъм аз свалих ръкописа и новите си наброски на масата в трапезарията, където щастливо изрязвах пасажи и страници от това, което бях написал, и като използвах поредица от меко плъзгащи се моливи, съвършено подострени в една много хитра електрическа острилка, написах новите страници за детството на Чарли върху жълта хартия.

Рансъм любезно ми услужи с жълтата хартия, електрическата острилка и моливите, но мисълта, че имам желание да прекарвам по два часа всеки ден в работа, ту го дразнеше, ту го хвърляше в униние. Проблемът възникна почти веднага след като той ми помогна да се настаня на масата в трапезарията.

Той се вгледа подозрително в хартията, електрическата острилка, купчината бележки, изписаните страници.

— Пак ли имаш евристична криза?

— Нещо такова.

— Предполагам, че това тебе много те радва.

Той се върна във всекидневната така внезапно, че го последвах. Отпусна се на канапето и се вторачи в телевизора.

— Джон, какво ти става?

Той не ме погледна. Хрумна ми, че сигурно се е държал по този начин и с Ейприл. След доста продължително мълчание, той каза:

— Ако смяташ само да работиш, по-добре си отивай в Ню Йорк.

Някои хора си представят, че писането е нещо, което се прави между две питиета или веднага след дълги разходки из йоркширските долини. Ронсъм току-що се беше поставил в тая категория.

— Джон, знам, че преминаваш през ужасен период от живота си, но все пак не разбирам защо се държиш така.

— Как?

— Както и да е — казах. — Опитай се да разбереш, че не те пренебрегвам.

— Е — изсумтя той — свикнал съм да живея с егоисти.

Той не ми продума до края на деня. Направи си вечеря, отвори бутилка „Шато Петрю“ и изяде вечерята и изпи бутилката, гледайки телевизия. Когато предаванията за Уолтър Драгонет свършиха, той се прехвърли на програмите с новини; когато те свършиха, включи на СиЕнЕн до началото на „Нощна линия“. Единственото прекъсване беше непосредствено след като приключи с яденето си, когато той занесе чашата с вино до телефона, обади се в Аризона и каза на родителите си, че Ейприл е била убита. По това време аз се бях върнал в трапезарията, ядях сандвич и нанасях поправки в ръкописа си, и бях сигурен, че Рансъм знае, че мога да го чуя, докато казва на родителите си за своя стар познат от армията, писателя Тим Андърхил, който бил дошъл „чак от Ню Йорк да ми помогне да се справя. Нали знаете, с телефоните, пресата, подготовката на погребението“. Той приключи разговора с уговорката да ги вземе от летището. След края на „Нощна линия“ Рансъм изгаси телевизора и се качи горе.

На другата сутрин направих бърза разходка преди репортерите да се появят. Когато се върнах, Рансъм изхвърча от кухнята и попита дали бих искал кафе. А яйца? Смяташе, че трябва да закусим, преди да отидем у тъста му и да му кажем.

Би ли искал и аз да дойда, докато казваме на Алън? Разбира се, че той искаше, естествено, че той искаше — освен ако не предпочитах да си остана вкъщи и да работя. Той приемаше и това.

Или вече бях престанал да съм егоист, или той ми беше простил. Намусеният, безсловесен Рансъм го нямаше вече.

— Можем да излезем през задната врата и да се промушим през някой процеп в живия плет. Репортерите няма да разберат, че сме напуснали къщата.

— Има ли нещо, което не знам? — попитах.

— Обадих се на декана у дома му снощи — каза той. — Най-после разбра, че не мога да му обещая всичко да е уредено до септември. Каза, че ще се опита да успокои попечителите и инспекторите. Смята, че ще може да организира някакъв вот на доверие в моя полза.

— Значи поне работата ти е подсигурена.

— Май е така.

Второто изключително събитие за седмицата се случи преди посещението ни у Алън Брукнър. Джон влезе в кухнята, докато аз закусвах, за да ми каже, че Алън има отново един от „добрите“ си дни и че ни очаква да отидем при него до половин час.

— Той прави „Блъди Мери“, така че поне е в добро настроение.

— „Блъди Мери“?

— Правеше тоя коктейл за мене и Ейприл всяка неделя — ние почти винаги отивахме при него на късна закуска.

— Каза ли му защо искаш да го видиш?

— Искам да не е напрегнат, за да може да разбере.

Звънецът иззвъня и по вратата се заблъска с юмруци. Един едва доловим глас помоли Джон да отвори, ако обичате, моля. Глутницата отвън обикновено не беше толкова учтива.

— Да се махаме — каза Джон. — Погледни отпред да не би да се промъкват покрай къщата.

Щом минах през портала, телефонът започна да звъни. По вратата се хлопна два пъти с юмрук и някакъв глас извика:

— Полиция, господин Рансъм, искаме да говорим с вас.

Мъжете на вратата надникнаха през прозорчетата и аз се озовах очи в очи с инспектор Уийлър. Ухилената, мустаката глава на инспектор Мънроу се появи на прозорчето от другата страна на вратата. Мънроу каза:

— Отвори, Андърхил.

От телефонния секретар се чу гласа на Пол Фонтейн:

— Господин Рансъм, казват ми, че пренебрегвате инспекторите, които са на вратата ви. Хайде не бъдете лоши момчета и пуснете добрите полицаи да влязат. В края на краищата полицията е ваш…

Отворих вратата, поканих Мънроу и Уийлър и грабнах телефона.

— Тук е Тим Андърхил — казах в слушалката. — Помислихме хората ви за репортери. Току-що ги пуснах.

— Полицията е ваш приятел. Бъдете добри момчета и говорете с тях, ако обичате — той затвори, преди да успея да отговоря.

Джон пристигна разпенен от коридора във всекидневната, размахвайки пръст към нашите тъмни силуети в антрето.

— Искам тия хора да изчезнат на секундата, чуваш ли? — той се втурна и изведнъж се закова. — Ох. Извинете.

— Няма нищо, господин Рансъм — каза Уйлър. Двамата следователи прекосиха половината от всекидневната. Тъй като Джон не се приближи да ги посрещне, те си размениха бърз поглед и спряха. Мънроу пъхна ръце в джобовете си и внимателно разгледа картините. Джон каза:

— Вие седяхте с нас на разпита.

— Аз съм инспектор Уийлър, а това е инспектор Мънроу.

Устата на Мънроу се сгърчи в ледена усмивка.

— Мисля, че отгатвам защо сте тук — каза Джон.

— Лейтенантът беше доста изненадан от забележките ви оня ден.

— Аз не съм казвал нищо — каза Джон. — Той каза. Ако искате да сте точни.

Той скръсти ръце на гърди, като ги подпря върху могилата на корема си.

— Бихме ли могли да седнем, моля? — попита Уийлър.

— Да, заповядайте — каза Джон, пусна ръцете си и се устреми към най-близкото кресло.

Мънроу и Уийлър седнаха на канапето, а аз се отпуснах върху второто кресло.

— Трябва да се срещна с бащата на Ейприл — каза Джон. — Той все още не знае какво се е случило.

Уийлър каза:

— Бихте ли искали да му се обадите, господин Рансъм, да му кажете, че ще закъснеете?

— Няма значение — каза Джон.

Уийлър кимна.

— Както желаете, господин Рансъм — той отвори бележника си.

Джон се въртеше като ученик, който има нужда от тоалетна. Уийлър и Мънроу ме погледнаха, Мънроу ми отпрати отново ледената си усмивка и пое нещата в свои ръце.

— Смятах, че признанията на Драгонет ви удовлетворяват.

Рансъм въздъхна и се отпусна върху облегалката.

— В по-голямата си част, тогава, да.

— И мене също — вметна Джон.

— Имахте ли съмнения относно достоверността им по време на разпита?

— Да — казах. — Но и преди това имах известни съмнения.

Мънроу ме изгледа свирепо, а Уийлър каза:

— Какви например?

— Какви са въобще съмненията ми?

Той кимна. Мънроу се облегна назад, смъкна сакото си и се опита да ме халоса с поглед.

Казах им това, което бях казал на Джон два дни преди това — че разказът на Драгонет за нападенията му над неизвестния мъж и над Манджълоути ми се беше видял импровизиран и нереалистичен.

— И най-вече мисля, че цялото самопризнание е било повлияно. Той започва да говори за жената на Джон, след като чува по радиостанцията, че тя току-що е била убита.

Мънроу каза:

— Бихте ли ни казали, откъде изскочи тази приказка за Драгонет и радиостанцията?

— Бих искал да знам каква е целта на посещението ви — отговорих.

За миг двамата следователи замълчаха. Най-сетне Мънроу отново ми се усмихна:

— Господин Андърхил, имате ли някакви основания за това твърдение? Вие не сте бил в колата с Уолтър Драгонет.

Джон ме погледна въпросително. Той, разбира се, си спомняше.

— Един от офицерите в колата с Драгонет ми каза как е станало.

— Невероятно — каза Мънроу.

— Бихте ли ни казали кой е бил в колата с Уолтър Драгонет, когато идва това съобщение?

— Пол Фонтейн и един униформен офицер — Съни — са седели на предната седалка. Драгонет е бил отзад в белезници. Съни е чул как диспечерката е казала, че госпожа Рансъм е била убита в болницата. Драгонет също е чул. Тогава той казал: „Ако вие, хора, бяхте работили по-бързо, можехте да я спасите.“ Инспектор Фонтейн попитал дали той признава, че е убил Ейприл Рансъм, и Драгонет казал, че да. В тоя момент той би признал всичко.

Мънроу се наведе напред.

— Какво се опитвате да постигнете?

— Искам да арестуват, когото трябва.

Той въздъхна.

— Как въобще се срещнахте със Съни Бъринджър?

— Срещнах го в болницата и след разпита.

— Предполагам, че никой друг не е чул тези твърдения.

— Чу ги още един човек — не погледнах към Джон. Изчаках. Двамата инспектори се бяха вторачили в мене. Седяхме в дълго, както ми се стори, мълчание.

— И аз ги чух — каза най-сетне Джон.

— Почна се — каза Уийлър.

— Почна се — каза Мънроу. Той се изправи. — Господин Рансъм, бихте ли дошли с нас на „Армъри Плейс“, за да повторим отново какво сте правили сутринта, когато жена ви е била убита?

— Всички знаят къде съм бил в четвъртък сутринта — той изглеждаше объркан и разтревожен.

— Бихме искали да чуем това с повече подробности — каза Мънроу. — Това е рутинна процедура, господин Рансъм. Ще се върнете тук след един-два часа.

— Имам ли нужда от адвокат?

— Ако настоявате, може да присъства и адвокат.

— Фонтейн си е променил мнението — казах. — Прослушал е записите и не е харесал неубедителното признание.

Двамата инспектори не си направиха труда да ми отговорят. Мънроу каза:

— Много ще сме ви благодарни, ако ни съдействате, господин Рансъм.

Рансъм се обърна към мене:

— Мислиш ли, че трябва да извикам адвокат?

— Аз бих го направил.

— Нямам за какво да се притеснявам — той се извърна към Уийлър и Мънроу. — Хайде, да свършваме по-скоро.

Тримата се изправиха. След миг, изправих се и аз.

— О, боже — каза Джон. — А трябваше да ходим у Алън.

Двете ченгета гледаха ту мене, ту него.

— Би ли отишъл там? — каза Джон. — Да му обясниш всичко и да му кажеш, че ще отида да го видя при първа възможност?

— Да му обясня всичко? Какво имаш предвид?

— За Ейприл.

Мънроу бавно се усмихна.

— Не мислиш ли, че ти трябва да направиш това?

— Щях да го направя — каза Джон. — Кажи му, че ще говоря с него, веднага щом се освободя. Така ще се чувствам по-добре.

— Съмнявам се.

Той въздъхна.

— Тогава обади му се и му кажи, че е трябвало да отида да дам показания, но че ще дойда след обяд веднага, когато мога.

Кимнах и инспекторите излязох с Джо. Джефри Боу и неговият фотограф изприпкаха към нас, оплезили език като кученца. Фотоапаратът започна серия от залпове. Когато Мънроу и Уийлър вкараха Рансъм в колата си, без да забравят да предпазят с длан главата му и да го наместят на задната седалка, Боу погледна назад към къщата и избоботи името ми. Той се затича към мене и аз затворих и заключих вратата.

Звънецът започна да звъни, звъни, звъни.

— Махай се — казах.

— Арестуван ли е Рансъм?

Тъй като не отговорих нищо, Джефри залепи лице на прозорчето отстрани на вратата.

Алън Брукнър вдигна, след като телефонът беше звънял две-три минути.

— Кой е?

Казах му името си.

— Пихме заедно в кухнята.

— Сетих се! Хубав човек сте! Ще дойдете ли днес?

— Ами да, имах намерение, но се случиха едни работи и Джон за известно време няма да може да дойде.

— Какво значи това? — той се изкашля с шумна, обезпокояваща кашлица, придружена от раздиращи звуци дълбоко в дробовете му. — Ами „Блъди Мери“? — последва още от ужасната кашлица. — По дяволите „Блъди Мери“, къде е Джон?

— Полицията искаше да поговори още малко с него.

— Вие ми кажете какво става с дъщеря ми, младежо. Достатъчно са ме правили на глупак.

На вратата се заблъска с юмрук. Джефри Боу все още зяпаше през прозорчето.

— Ще дойда веднага щом мога — казах.

— Предната врата е отключена — той затвори.

Върнах се през портала. Телефонът нададе писък. Звънецът заехтя.

Минах през кухнята и излязох в задния двор на Рансъм. Живият плет се пресичаше с редица от дървета, подобни на коледни елхи. Над тях се подаваха куличките и островърхите покривчета на съседната къща. От предната част на къщата се чуваше сподавена глъчка. Пресякох моравата и се вмъкнах през процепа между живия плет и последното дърво. Светлината изчезна и живите, остри миризми на листа и сокове ме обградиха с уютна завивка от мрак. После дървото се огъна и аз излязох на един празен, облян от слънце заден двор.

Едва не се разсмях на глас. Можех просто да се отдалеча — и така и направих.

5

Това чувство за бягство в момента, в който стъпих на плочестите камъни, които разделяха буренясалата морава на Алън Брукнър.

Завъртях топката и влязох. Във въздуха се носеше дъх на гниещ боклук, както и някаква друга, по-остра миризма.

— Алън — извиках. — Тим Андърхил е.

Пристъпих напред до дебел пласт от писма и навлязох във всекидневната, или библиотеката, или каквото там беше. Писмата, които Джон беше хвърлил върху канапето, още стояха там, едвам видими в мрака. Лампите бяха угасени и тежките завеси бяха спуснати. Миризмата на боклук се засили, другата воня — също.

— Алън?

Заопипвах за ключ, но попаднах само на гола гладка стена, тук-там леко лепкава. Нещо малко и черно се стрелна по пода и се скри зад завесата. Още няколко чинии с недоизядена храна бяха поставени на пода.

— Алън!

От стените се разнесе глухо ръмжене. Зачудих се дали Алън Брукнър не умира някъде из къщата — дали не е получил удар. Дойде ми неимоверно егоистичната мисъл, че може би няма да ми се наложи да му казвам за смъртта на дъщеря му. Върнах се в коридора.

На масата на трапезарията лежаха прашни листа. Изглеждаше като моята работна маса в къщата на Джон. До масата край зарязаната работа беше поставен стол.

— Алън?

Ръмженето идваше от дъното на коридора.

В кухнята миризмата на лайна изригна като експлозия. Върху кухненския плот бяха натрупани няколко кутии от пица. Спуснатите щори пропускаха треперлива, слаба светлина, която като че ли нямаше единен източник. Дъната на чаши и ръбовете на чинии се подаваха над перваза на мивката. Пред печката лежеше валмо от хавлиени и кухненски кърпи. Върху кърпите имаше мръсна, неопределима купчина, около трийсет сантиметра висока и покрита с пелена опиянени мухи.

Изпъшках и притиснах челото си с дясната си ръка. Исках да се махна от къщата. От вонята ми се повръщаше и виеше свят. И тогава чух ръмженето отново и видях, че друго същество, същество, непринадлежащо на моя вид, ме наблюдава.

Под кухненската маса клечеше прегърбена черна фигура. От нея се излъчваше интензивното усещане за ярост и болка. Две бели очи се движеха насред чернотата. Стоях пред Минотавъра. Вонята на изпражненията му ме заобикаляше отвсякъде.

— Ще си имаш неприятности — изръмжа Минотавъра. — Аз съм стар човек, но не съм лесен противник.

— Знам — казах.

— Лъжите ме подлудяват. Подлудяват — той се размърда под масата и покривката падна от главата му. Белият мъх на бакенбардите му заблестя. Свирепите му очи се насочиха към мене. — Ще ми кажеш истината. Сега.

— Да — казах.

— Дъщеря ми е мъртва, нали?

— Да.

Конвулсия като от електрошок изпъна гръбнака му и вирна брадичката му.

— Автомобилна злополука? Нещо такова ли?

— Била е убита — казах.

Той килна главата си назад и покривката се смъкна от раменете му. Лицето му бе разпънато от гримаса. Сякаш някой го бе пронизал в слабините. Със същия ужасяващ шепот той попита:

— Кога? Кой?

— Алън, не би ли искал да излезеш изпод тая маса?

Той отново ме изгледа с яростна съсредоточеност. Коленичих. Бръмченето на мухите изведнъж като че ли се засили.

— Кажи ми как е била убита дъщеря ми.

— Преди около седмица една камериерка я намира пронизана и пребита в стая в хотел „Сйнт Олуин“.

Алън надяде ужасно стенание.

— Не се знае кой го е направил. Ейприл е била откарана в „Шейди Маунт“, където остава в кома до тази сряда, когато започва да показва признаци на подобрение. В четвъртък сутринта някой прониква в стаята й и я убива.

— Без тя да излезе от комата?

— Да.

Той отново отвори очите си на Минотавъра.

— Арестуван ли е някой?

— Има едно фалшиво признание. Излез изпод масата, Алън.

По белия мъх на бузите му блестяха сълзи. Той поклати глава ожесточено.

— Нима Джон е мислел, че съм прекалено слаб да чуя истината? Не съм чак толкова дяволски слаб в тоя момент, синко.

— Виждам — казах. — Защо седиш под кухненската маса, Алън?

— Обърках се. Изгубих се — той отново ми хвърли зверски поглед. — Джон трябваше да дойде. Щях най-после да изтръгна истината от тоя проклет мой зет — той поклати глава и насочи към мене очите си на Минотавър. — Къде е той?

Дори в това ужасно състояние, Алън притежаваше мощно достойнство, което едвам бях усетил предишния път. Скръбта му за миг го беше извадила от деменцията. Изпитах пронизващо съжаление към стареца.

— Точно когато тръгвахме, дойдоха двама инспектори. Те помолиха Джон да отиде с тях в полицията, за да даде показания.

— Но не е арестуван.

— Не е.

Той отново загърна раменете си с покривката и я уви плътно около врата си с едната ръка. Имаше вид на покривка за маса. Приближих се. Очите ми смъдяха, сякаш бях цвръкнал сапун в тях.

— Знаех, че е мъртва — той се прегърби навътре и за миг доби изглед на праисторическа маймуна, както при първото ми идване. Главата му започна да се тресе.

Помислих, че отново ще изчезне в покривката си.

— Би ли искал да излезеш изпод тая маса, Алън?

— Би ли искал да спреш да си толкова снизходителен? — очите му пламтяха, но това вече не бяха очите на Минотавъра. — Добре де. Добре. Искам да изляза изпод масата.

Той се хвърли напред и заплете краката си в плата. Борейки се да освободи ръцете си, затегна парчето, омотано около гърдите му. В очите му блесна панически страх.

Приближих се и се наведох под масата. Брукнър се сражаваше с покривката.

— Проклета работа — каза той. — Мислех, че ще съм в безопасност — а се уплаших.

Открих един от краищата и го дръпнах. Брукнър размърда рамото си и дясната му ръка се измъкна от плата. Държеше револвер.

— Ето — каза той. — Най-после. Лесна работа.

Той измъкна другото си рамо и покривката се смъкна до кръста му. Измъкнах пистолета и го поставих на масата. Двамата издърпахме целия плат от краката му и Алън премести първо едното си коляно, после другото, и изпълзя изпод масата. Покривката излезе заедно с него. Най-после той пое ръката ми и се закрепи на коляно, докато стъпи на едното си стъпало, обуто в опушеносин чорап. След това го дръпнах, докато се изправи и постави другото си стъпало, обуто в черен чорап, върху покривката.

— Готово — каза той. — Тип-топ сме.

Той залитна напред и се остави да го хвана за лакътя. Повлякохме се през кухнята към един стол.

— Стари схванати стави — каза той и започна предпазливо да протяга ръце и повдига крака. В бакенбардите му още лъщяха сълзи.

— Ще се погрижа за тая мръсотия на пода — казах.

— Прави каквото щеш — от него отново се надигна вълна от мъка и ярост. — Ще има ли погребение? Добре ще е да има, защото аз отивам на него — лицето му се вдърви от гняв и от усилието да спре сълзите си. Минотавърските очи отново блеснаха. — Хайде, казвай.

— Погребението е утре. В един часа при „Трот Брадърс“. Ще бъде кремирана.

Свирепата гримаса отново разпъна чертите му. Той скри лице зад възлестите си ръце, облегна лакти върху коленете си и шумно заплака. Ризата му беше посивяла от прах и почерняла по ръба на яката. Кисела, немита миризма се носеше от него, едвам различима сред вонята на изпражнения.

Най-сетне той престана да плаче и избърса носа о ръкава си.

— Знаех си — каза той и вдигна поглед към мене. Клепачите му бяха зачервени и възпалени.

— Да.

— Затова стигнах до това положение — той избърса повечето от сълзите по копринено белите си бакенбарди. По лицето му премина сянка на болка и объркване, почти толкова ужасна, колкото и скръбта му.

— Ейприл смяташе да ме заведе — имаше такова едно място — внезапният гняв отново се разтопи в мъката и тялото му се затресе от усилието да изглежда свиреп, когато всъщност му се плачеше.

— Тя смяташе да те заведе някъде?

Той размаха големите си ръце из въздуха, отхвърляйки темата.

— А това за какво е? — посочих жужащата купчина върху кърпите.

— Импровизирана глава. Тук долу се запуши или нещо подобно, за нищо не става, а аз не мога винаги да се качвам догоре. Така че сложих малко кърпи.

— Имаш ли лопата някъде?

— В гаража, предполагам.

Намерих плоска лопата за въглища в един от ъглите на гаража, приютен под дъбовете. Върху бетонната плоча имаше колекция от стари петна, заобиколена от древна косачка, гребло за листа, две счупени лампи и купчина от кашони. На далечната стена гърбом бяха облегнати картини в рамки. Наведох се да взема лопатата. Върху старите петна имаше дълга ивица течност, достатъчно прясна, за да блести. Докоснах я с пръст — мазна, не съвсем засъхнала. Подуших пръста си — миришеше като стара спирачна течност.

Когато се върнах в кухнята, Алън се беше облегнал на стената и държеше черен чувал за боклук. Той се изправи и размаха чувала.

— Знам, че изглежда ужасно, но тоалетната не работеше.

— Ще видя какво й е след като махнем тая мръсотия.

Той отвори чувала и аз започнах да хвърлям боклука с лопатата. След това завързах чувала и го сложих в друг чувал, преди да го сложа в кофата за боклук. Докато миех пода, Алън ми разказа два пъти с абсолютно едни и същи думи как, когато е бил студент първа година в Харвард, една сутрин се събудил и открил, че съквартирантът му е умрял в съседното легло. Двата разказа бяха разделени от не повече от пет секунди пауза.

— Интересна история — казах, опасявайки се, че ще ми я разкаже за трети път.

— Виждал ли си смъртта отблизо?

— Да — казах.

— Как ти се случи това?

— Първата ми задача във Виетнам беше регистрация на гробове. Трябваше да проверявам идентичността на загиналите.

— Как ти подейства това?

— Трудно е да се опише — казах.

— Ами Джон — каза Алън. — Не му ли се е случило нещо странно там?

— Единственото, което знам, е че се е оказал затворен под земята заедно с много трупове. Смятаха, че и той е загинал.

— Как му подейства това?

Доизбърсах пода, излях мръсната вода в мивката, напълних мивката с гореща сапунена вода и започнах да мия чиниите.

— Когато го видях след това — това беше последният път, когато го видях във Виетнам — той ми каза следното: Всичко на земята е направено от огън и името на огъня е Време. Щом разбираш, че си в огъня, всичко е позволено. В сърцето на всеки миг има семе от смърт.

— Не е лошо — каза Алън.

Поставих последната чиния да се суши.

— Да видим сега дали мога да оправя тоалетната.

Намерих отпушвател в килера за метлите.

В момент на просветление Алън беше подсушил онова, което беше преляло, и се беше постарал да почисти пода. Кошчето беше пълно със смачкани амбалажни кърпи. Забих отпушвателя във водата и започнах да помпам. Изплува разкашкана маса от нещо, което някога трябва да е било хартия за машинопис. Залових хартията с отпушвателя и я хвърлих в кошчето.

— Нека това нещо стои тук, Алън, и не забравяй да го използваш, ако се случи същото.

— Добре, добре — лицето му светна. — Ей, направил съм „Блъди Мери“. Искаш ли да пийнем?

— Сипи едно — казах. — За тебе, не за мене.

В кухнята Алън извади голяма кана от хладилника. Той наля в една чаша без да разлее. След това рухна на стола и отпи, хванал чашата с две ръце.

— Ще ме заведеш ли на погребението?

— Разбира се.

— Не мога да се оправям навън — каза Алън и ми хвърли страшен поглед. Искаше да каже, че никога не излиза от къщата.

— Какво ти става?

— Живял съм тук четиридесет години, но изведнъж не се сещам нищо къде е — той отново ме погледна кръвнишки и отпи голяма глътка. — Последният път, когато излязох, се загубих. Дори бях забравил защо въобще съм излязъл. Когато се огледах, дори не помнех къде живея — лицето му се помрачи от гняв и себесъмнение. — Не можех да намеря къщата си. Обикалях наоколо с часове наред. Най-после главата ми се проясни или нещо подобно и разбрах, че съм от другата страна на улицата — той вдигна чашата с треперещи ръце и я постави отново върху масата. — И чувам разни неща. Хора, които се промъкват наоколо.

Спомних си това, което бях забелязал в гаража.

— Използва ли някой гаража ти? Позволяваш ли на някого да си държи колата в него?

— Чувал съм ги да се прокрадват. Мислят си, че могат да ме преметнат, но аз знам, че са там.

— Кога си ги чувал?

— Това не е въпрос, на който мога да отговоря — този път той успя да вдигне чашата до устата си. — Но ако това се случи пак, ще ги надупча с пищова — той пое две големи глътки, тресна чашата на масата и облиза устни. — Тарум-тара-рарет — каза той. — Днес всички курви са с късмет.

Влажен звук, който трябваше да представлява смях, излезе от устата му. Той потърка с ръка долната част на лицето си и издаде тихи хълцащи ридания. Това покушение срещу достойнството му го вбеси и плачът му се превърна в дълги, разтърсващи, задавени хрипове.

Изправих се и го прегърнах. Той се съпротивляваше за миг, после се отпусна и заплака равно и монотонно. Когато спря, и двамата бяхме мокри.

— Алън, нали няма да те обидя, ако ти кажа, че се нуждаеш от малко помощ.

— Аз наистина имам нужда от малко помощ.

— Хайде да те изкъпем. И трябва да ти намерим чистачка. И мисля, че не трябва да държиш всичките си пари по тоя начин на масата.

Той седна изправено и ме изгледа с цялата строгост, на която беше способен.

— Ще измислим някое място, което няма да забравяш — казах.

Тръгнахме към стълбището. Алън послушно ме заведе в банята си и седна на тоалетната чиния, за да свали чорапите и гащите си, докато аз пълнех ваната.

След като беше разкопчал последното си копче, той се опита да издърпа ризата през главата си, като петгодишен. Заплете се в ризата, та аз я издърпах през главата му и обърнах ръкавите налице.

Брукнър се изправи. Ръцете и краката му бяха жилести и сребристата паяжина от косми, прилепнала по тялото му, се събираше в заплетено кълбо около увисналия му пенис. Без да се стеснява, той прескочи ръба на ваната и се потопи във водата.

— Хубаво.

Той се отпусна във ваната и постави главата си върху фаянса. Започна да се сапунисва. Облак от пяна направи водата непрозрачна. Очите му отново се впериха в мене.

— Няма ли в тоя град някакъв страхотен частен детектив или нещо такова? Човек, който решава случаите, без да излиза от къщата си?

Казах му, че има.

— Аз имам много спестени парици. Да го наемем.

— Джон и аз говорихме с него вчера.

— Браво — той потопи главата си под водата и се подаде мокър, разтърквайки очи. — Шампоан.

Намери шишето и му го подадох. Той започна да сапунисва главата си.

— Вярваш ли в абсолютното добро и зло?

— Не — казах.

— Аз също. Знаеш ли в какво вярвам? Във виждането и невиждането. Разбирането и невежеството. Въображението и липсата на въображение — шапката от пяна по главата му изглеждаше като накъдрена перука. — Това е. Резюмирах поне шестдесет години размисъл. Видя ли ти се смислено?

— Да.

— Опитай пак. Това не е всичко.

Дори в своята разруха, Алън Брукнър беше като Илайза Морган, човек, който може да те подсети за великолепието на човешкия род. Той потопи глава под водата и се подаде, пръхтейки.

— Имам нужда от пет секунди душ.

Изправи се, дръпна завесата над ваната и пусна водата. След като провери температурата, обърна водата към душа и ахна, когато водата изригна върху него. След няколко секунди спря водата и отвори завесата. Беше розов и бял, димящ.

— Хавлия — той посочи към закачалката — Имам план.

— Аз също — казах, подавайки му хавлията.

— Ти кажи пръв.

— Каза, че имаш малко пари, нали?

Той кимна.

— В чекова книжка ли са?

— Част от тях.

— Позволи ми да извикам чистачка. Ще свърша първоначалната работа, за да не побягнат с писъци още щом пристъпят в къщата, но тук трябва да се почисти, Алън.

— Добре де, хубаво — каза той и уви хавлията около себе си.

— И ако можеш да си го позволиш, някой би трябвало да идва тук по два часа на ден да ти готви и да се грижи за тебе.

— Ще си помисля — каза той. — Искам да слезеш долу и да се обадиш на цветарницата „Далгрен“ на авеню „Бърлин“, за да поръчаш два венеца — той ми повтори името „Далгрен“. — Не ме интересува, ако ще да са по сто долара. Изпрати единият в „Трот Брадърс“, а другият поръчай за тук.

— Ще се обадя и на службите за почистване.

Той захвърли кърпата към закачалката и излезе от банята с вдървена походка, за миг напълно овладял себе си. Застана в коридора и бавно се извъртя. Помислих си, че не помни къде е спалнята му.

— Между другото — каза той. — Щом си се захванал, дай поръчка също да окосят моравата.

Слязох долу и оставих съобщение на службите за почистване и окосяване да ме потърсят в къщата на Джон, след което взех още един чувал за боклук и прибрах повечето от сметта по пода на всекидневната. Обадих се в цветарницата на авеню „Бърлин“ и поръчах двата венеца, след това се обадих в регистрацията на частните сестри и попитах дали Илайза Морган е свободна да започне работа в понеделник сутринта. Изсипах мръсните чинии в кухненската мивка, кълнейки се пред себе си, че за последен път се занимавам със слугинаж за Алън Брукнър.

Когато отново се качих горе, той седеше на леглото и се опитваше да се пребори с една официална бяла риза. Косата му се виеше около главата.

Той протегна ръце като дете и аз оправих ръкавите му, издърпах двете предници и започнах да ги закопчавам.

— Извади от гардероба ми тъмносивия ми костюм — каза.

Натъкмих краката му в крачолите и извадих от едно чекмедже черни копринени чорапи. Алън пъхна стъпалата си в чифт стари черни обувки, и бързо и сръчно ги завърза, като същевременно развиваше теория за устойчивостта на някои видове механична памет у хора с увредена в други отношения памет.

— Виждал ли си дух? Привидение? Или каквото там му е името?

— Е де — усмихнах се аз. На тая тема никога не бях разговарял.

— Когато бяхме малки момченца, брат ми и аз бяхме отгледани от баба ми и дядо ми. Бяха чудесни хора, но баба ми умря в леглото, когато бях на десет години. В деня на погребението й къщата беше пълна с приятели на баба и дядо и всичките ми вуйчовци и лели бяха дошли — трябваше да решат какво да правят с нас. Чувствах се съвършено изгубен. Качих се на горния етаж. Вратата на спалнята на баба и дядо беше отворена и в огледалото зад вратата видях баба да лежи в леглото. Тя ме гледаше и се усмихваше.

— Уплаши ли се?

— Никак. Знаех, че ми казва, че още ме обича и че ще имам добър дом. По-късно ни взе една от лелите ни. Но никога след това не съм вярвал в догматичното християнство. Знаех, че няма рай и ад в буквалния смисъл. Понякога границата между живи и мъртви е проницаема. Ето как започнах бляскавата си кариера.

Това ми напомни нещо, което Уолтър Драгонет беше казал на Пол Фонтейн.

— Винаги след това съм се опитвал да забелязвам нещата. Да обръщам внимание. Така че побеснявам от загубата на паметта си. Не мога да го понеса. И страшно ценя моменти като сегашния, когато приличам донякъде на това, което бях.

Той погледна надолу към себе си: бяла риза, панталони, чорапи, обувки. Изсумтя и затвори ципа си. След това се надигна от стола.

— Трябва да оправя тези бакенбарди. Би ли дошъл пак с мене в банята?

— Какво правиш, Алън? — изправих се да го погледна.

— Стягам се за погребението на дъщеря си.

— Но погребението й е утре.

— Утре, както е казала Скарлет, си е за утре — той ме заведе в банята и взе електрическа самобръсначка от най-горната полица на една мраморна поставка. — Би ли ми направил една услуга?

Аз се разсмях с глас.

— След всичко, което преживяхме?

Той включи самобръсначката и извади малкото странично допълнение.

— Покосявай всичко под брадичката и по врата. Всъщност, унищожи всичко, което изглежда прекалено дълго, за да бъде обръснато по нормалния начин. Аз ще свърша останалото.

Той вирна брадичката си и аз окосих дългите сребърни пухчета, които се виеха като ангелска коса. Някои от тях полепнаха по ризата и панталоните му. Минах по двете му бузи и още сребърен пух се поръси от лицето му. Когато свърших, направих крачка назад.

Алън се обърна към огледалото.

— Признаци на подобрение — каза и затърка със самобръсначката лицето си.

— Поносимо. Съвсем поносимо. Макар че едно подстригване не би ми навредило.

Намери гребен на мраморната поставка и го прокара по пухестия бял облак над главата си. Облакът се раздели от лявата страна на леки вълни към яката на ризата му. Той си кимна и се обърна да го огледам.

— Е?

Изглеждаше като комбинация от Херберт фон Караян и Ленърд Бърнстайн.

— Ставаш — казах.

Той кимна.

— Вратовръзка.

Върнахме се в спалнята. Алън изтръгна вратата на гардероба и разгледа връзките си.

— С тая няма ли да изглеждам като частен шофьор?

Той извади черна копринена вратовръзка и я вдигна, за да я видя. Поклатих глава. Алън вдигна яката си нагоре, уви връзката около врата си и я завърза с лекотата, с която бе завързал обувките си. След това закопча яката си и постави възела на място. Свали сакото от закачалката му и ми го подаде.

— Понякога имам проблеми с ръкавите.

Държах му сакото и той вмъкна ръцете си в ръкавите. Наместих сакото върху раменете му.

— Така — той изчетка малко бял пух от панталоните си. — Обади ли се на цветарницата?

Кимнах.

— Защо поръча два венеца?

— Ще видиш.

От едно нощно шкафче взе връзка ключове, гребенче и дебел черен химикал и ги разпредели из различни джобове.

— Мислиш ли, че ще мога да изляза, без да се загубя?

— Сигурен съм.

— Може би ще направя опит, след като дойде Джон. Той не е толкова лошо момче. И ако аз бях заседнал в „Аркхам“ като него, щях да бъда нещастен.

— Ти си прекарал в „Аркхам“ целия си живот.

— Но не бях заседнал.

Последвах го навън от спалнята.

— Джон го знаеха като моя човек — писахме в съавторство няколко статии, но той никога не направи нищо самостоятелно. Добър преподавател е, но не мисля, че „Аркхам“ ще го задържи, след като аз си отида. Но не му го казвай. Отдавна се чудя как да повдигна тоя въпрос, без да го разтревожа.

Заслизахме по стълбите. На половината път той се обърна и ме погледна.

— Ще бъда добре за погребението на дъщеря си. Ще бъда в пълно присъствие на духа — той се протегна и ме потупа по гърдите. — Знам нещо за тебе.

Сепнах се.

— Нещо ти стана, докато ти разказвах за баба си. Помисли си за нещо — видял си нещо. Не те изненада, че съм видял баба си, защото — и тук той започна да почуква с пръст по гърдите ми — защото-ти-също-си-видял-някого.

Той ми кимна и слезе едно стъпало.

— Винаги съм смятал, че е безсмислено да се пропускат нещата. Знаеш ли какво казвах на студентите си? Казвах им, че има друг свят и че той е този свят.

Слязохме и зачакахме Джон, който така и не се появи. Най-сетне убедих Алън да разпредели парите от кухненската маса в различни джобове на костюма си. Оставих го да седи във всекидневната, върнах се в кухнята и сложих револвера му в джоба си. После си тръгнах.

Когато се върнах на „Илай Плейс“, оставих револвера на малката масичка и се качих горе да пиша. Джон беше оставил бележка в кухнята, че е твърде уморен, за да ходи у Алън, и че веднага си ляга. Всичко било наред, пишеше в бележката.

Част шеста
Ралф и Марджъри Рансъм

1

Малко след един часа паркирах Понтиака на Джон пред къщата на „Виктория Теръс“. Един мъж върху косачка с размерите на трактор ловко направляваше машината покрай дъбовете от едната страна на къщата. Едно момче минаваше с подстригвачка за малките треви по ръбовете на алеята. По окосената морава стояха високи черни чували, подобни на снопи. Джон клатеше глава, мръщейки се срещу слънцето и буквално скърцайки със зъби.

— Ще стане по-бързо, ако ти го доведеш — каза той. — Аз ще чакам тук заедно с родителите си.

Ралф и Марджъри Рансъм започнаха да изстрелват възражения от задната седалка. Поведението им продължаваше да е белязано от вдървената, автоматична учтивост, която бяха проявили от момента на пристигането си на летището тази сутрин.

Джон кара колата до летището, но след като доведохме родителите му, загорели и облечени в подходящи черно-сребристи анцузи, той ме попита дали бих имал нещо против аз да карам по обратния път. Баща му се възпротиви, Джон би трябвало да кара, това е неговата кола, нали така?

— Бих искал Тим да кара, татко — каза Джон.

В този момент майка му се намеси рязко, за да каже, че Джон е уморен, би искал да разговаря и не е ли наистина чудесно, че неговият приятел от Ню Йорк няма нищо против да кара? Майка му беше ниска и прищипната в кръста, с едри бедра и бюст, и черните й очила закриваха половината от лицето. Посребрената й коса беше напълно в тон с косата на мъжа й.

— Джон трябва да кара и това е — каза баща му. По-строен, отколкото бях очаквал, Ралф Рансъм имаше вид на пенсиониран морски офицер, дълбоко встрастен в голфа. Ослепителната му усмивка подхождаше на загара му. — Там, откъдето идвам, всеки си кара колата. По дяволите, пак ще можем да разговаряме, влизай там и ни води.

Джон се намръщи и ми подаде ключовете.

— Не бива да карам за известно време. Взеха ми книжката.

Той ме погледна едновременно ядосано и извинително. Ралф се вторачи в сина си.

— Взеха ти я, а? Защо?

— Какво значение има? — попита Марджъри. — Хайде да се качваме.

— За алкохол ли?

— Имах един лош период, да — каза Джон. — Но наистина всичко е наред. Мога да отида пеш навсякъде, където искам. Когато дойдат студовете, вече ще са ми върнали книжката.

— Добре, че не си убил някого — подхвърли баща му, а майка му възкликна: Ралф!

Същата сутрин аз и Джон бяхме преместили моите неща в неговия кабинет, така че родителите му да могат да се настанят в стаята за гости. Джон се въоръжи с хубав двуреден сив костюм, а аз извадих от чантата закачалка с един черен костюм на Ямамото, който си бях купил в пристъп на дързост, намерих една сива риза, която не помнех, че съм взел, и така двамата бяхме готови да посрещнем родителите му на летището.

Занесохме чантата на Рансъмови в стаята за гости и оставихме родителите му да се преоблекат. Последвах Джон в кухнята, където той отново извади продуктите за сандвичите.

— Е — казах, — сега знам защо навсякъде ходиш пеш.

— Два пъти тая пролет надувах балончето. Гадост, но ще трябва да се примиря. Както с много други неща. Нали разбираш?

Той изглеждаше изтощен и така изтънял, че пламтящата му ярост избиваше в погледа. Осъзна, че я виждам и я натика обратно в себе си като жарава. Когато родителите му слязоха, те хапнаха от пълнежите за сандвичи и заговориха за времето.

В Таскън температурата била четиридесет и три градуса. Но това било суха горещина. И навсякъде имало климатици. Голф — само че трябва да си на игрището около осем сутринта. Джон, честно казано, много си напълнял, трябва да се запишеш в няколко добри клуба и да излизаш на игрището за голф.

— Ще си помисля — каза Джон. — Но човек никога не знае. Бъчва с мас като мене, изкарай го на игрището за голф при четиридесет градуса и може да се срути на място от инфаркт.

— Чакай, чакай малко, аз нямах предвид…

— Джон, знаеш, че баща ти просто…

— Съжалявам, но аз бях…

Тримата Рансъмови престанаха да говорят също така внезапно, както бяха започнали. Марджъри се обърна към прозорците на кухнята. Ралф ми отправи измъчен, озадачен поглед и отвори замразителя на хладилника. Той извади розова бутилка без етикет и я показа на сина си.

Джон хвърли поглед към бутилката.

— Хиацинтова водка. Контрабанда от Черно море.

Баща му взе чаша от шкафа и си наля един пръст от розовата бутилка. Отпи, кимна и довърши останалото.

— Триста долара бутилката — каза Джон.

Ралф Рансъм затвори бутилката и я остави на мястото й в замразителя.

— Да. Хубаво. Кога започва погребението?

— Сега — каза Джон и тръгна да излиза от кухнята. Родителите му се спогледаха и го последваха през всекидневната. Джон огледа улицата през страничното прозорче.

— Па-аак са тук.

Родителите му го последваха навън и Джефри Боу, Изобел Арчър и техните оператори се стрелнаха от двете страни. Марджъри изписка с тъничък гласец. Ралф я прегърна и я поведе към колата. После се мушна до нея на задната седалка.

Джон ми подхвърли ключовете. Дадох газ и се отдалечих.

Ралф попита откъде са дошли тия и Джон отговори:

— Никога не си отиват. Блъскат по вратата и хвърлят боклуци по моравата.

— Никак не ти е лесно. — Ралф се наведе напред и потупа сина си по рамото.

Джон се вдърви, но не отговори. Баща му отново го потупа. В огледалото видях, че развратната синя кола на Джефри Боу и префърцуненото микробусче на Изобел Арчър се впуснаха по улицата след нас.

Те останаха да ни изчакат, когато спрях пред къщата на Алън. Джон скръсти ръце на гърди и размърда челюсти, преживяйки жаравата си.

Излязох и го оставих сам с нея. Мъжът върху косачката с размери на трактор ми махна с ръка и аз също му махнах. Нали бяхме Средния запад.

Алън Брукнър ми отвори и ме покани да вляза. Когато затворих вратата, чух, че една прахосмукачка бръмчи на втория етаж, а друга може би от трапезарията.

— Дойдоха ли вече чистачите?

— Тежки времена — каза той. — Как изглеждам?

Казах му, че изглежда чудесно. Черната копринена връзка беше със съвършен възел. Панталоните му бяха с ръб и бялата риза имаше свеж вид. Усетих миризма на одеколон.

— Исках да съм сигурен — той се отдръпна и се завъртя. Отзад сакото му изглеждаше малко измачкано, но нямах намерение да му го кажа. Той спря да се върти и ме погледна сериозно, дори сурово.

— Е?

— Тоя път сам си успял да си облечеш сакото.

— Въобще не съм го свалял — каза той. — Не исках да поемам рискове.

Представих си го облегнат на стената с допрени колене.

— Но как спа?

— Много, много внимателно — Алън подръпна сакото си, после го закопча. Излязохме от къщата.

— Кои са тия дъртаци с Джон?

— Родителите му. Ралф и Марджъри. Току-що пристигнаха от Аризона.

— Готов като си, С. Б. — каза той. (Не разбрах този намек, ако това беше намек, на времето, не го разбирам и до днес.)

Джон стоеше до колата и наблюдаваше Алън с нескрито изумление и облекчение.

— Алън, страхотно изглеждаш.

— Реших да се постарая — каза Алън. — При родителите си ли ще седнеш или предпочиташ да останеш на предната седалка?

Джон погледна неприязнено към синьото бедствие на Джефри и към надутия микробус на Изобел и се вмъкна до баща си. Алън и аз седнахме едновременно.

— Приемете благодарността ми за това, че си направихте труда да дойдете чак от… — той се поколеба и завърши тържествуващо, — Аляска.

Настъпи кратко мълчание.

— Много съжаляваме за дъщеря ти — каза Марджъри. — Ние също много я обичахме.

— Ейприл беше обичлива — каза Алън.

— Цялата тая история с Уолтър Драгонет е престъпление — каза Ралф. — Човек се чуди как е възможно да се случват такива неща.

— Човек се чуди как е възможно да съществува такъв като него — каза Марджъри.

Джон хапеше устни, скръстил ръце на гърдите си, и поглеждаше назад към репортерите, които ни следваха през една кола от нас по целия път през града до сградата на „Трот Брадърс“.

Марджъри попита:

— Ще преподаваш ли отново в колежа с Джон през следващата година, или мислиш да се пенсионираш?

— Ще преподавам по всеобщо настояване.

— Във вашата професия нямате ли задължителна възраст за пенсиониране?

— Направиха изключение в моя случай.

— Направи си едно добро — каза Ралф. — Тръгни си и не се обръщай. Аз се пенсионирах преди десет години и сега изживявам най-хубавото си време.

— Мисля, че мойто вече съм го изживял.

— Ти си скътал нещичко, нали? Имам предвид Ейприл и всичко останало.

— Неудобно е — Алън се размърда на мястото си. — Ти самият използваше ли услугите на Ейприл?

— Аз си имах мой човек — Ралф замълча. — Какво искаш да кажеш, „неудобно“? Че тя имаше прекалено голям успех? — той ме погледна в огледалото, опитвайки се да разбере нещо. Знаех какво.

— Прекалено голям успех имаше — каза Алън.

— Приятелю, ще започнеш с нещо като двеста хиляди долара, нали така? Живей правилно, внимавай в разходите, купи си добри облигации, и ще си наред.

— Осемстотин — каза Алън.

— Моля?

— Тя започна с една мизерна заплата и завърши с осемстотин хиляди. Неудобно е.

Хвърлих поглед към Ралф в огледалото. Очите му се бяха разцентровали. Чух дишането на Марджъри. Най-сетне Ралф попита:

— Какво ще правиш с тях?

— Мисля, че ще ги оставя на обществената библиотека.

Завих по авеню „Хилфийлд“ и в полезрението ни се появиха сивите викториански очертания на погребалното бюро „Трот Брадърс“. Неговите тъмносиви кулички, готически натруфености, островърхи капандури и огромен портал имаха вид като че ли са изскочили от анимационно филмче на Чарлс Адамс.

Спрях пред каменните стъпала, които водеха към моравата на „Трот Брадърс“.

— Каква е програмата, Джон? — попита баща му.

— Първо имаме известно време насаме с Ейприл — той излезе от колата. — След това е приемът или времето за посетители, или каквото там се нарича.

Баща му се бореше със седалката, опитвайки се да стигне до вратата.

— Чакай, чакай, не те чувам — Марджъри се оттласна странично да излезе след мъжа си.

Алън Брукнър въздъхна, отвори вратата си и безмълвно излезе.

Джон повтори това, което току-що беше казал.

— След това има някаква служба. Когато свърши, отиваме в крематориума.

— Без усложнения, а? — попита баща му.

Джон вече вървеше към стъпалата.

— О — той се извърна с един крак върху първото стъпало. — Трябваше да ви предупредя, предполагам. Първата част е открит ковчег. Уредникът тук изглежда смята, че така е редно.

Чух Алън рязко да си поема дъх.

— Не обичам открити ковчези — каза Ралф. — Какво се предполага, че трябва да правим, да отидем и да приказваме с въпросното лице ли?

— Бих искал да мога да поприказвам с въпросното лице — каза Алън. За миг той изглеждаше съвършено окаян. — Някои други култури, разбира се, не се съмняват, че човек може да общува с мъртвите.

— Така ли? — попита Ралф. — Като в Индия, това ли имате предвид?

— Да тръгваме — Джон се заизкачва по стълбите.

— В индийските религии ситуацията е малко по-сложна — каза Алън. Той и Ралф заобиколиха колата отпред и тръгнаха след Джон. До мен достигаха откъслеци от разговора им.

Марджъри ме погледна с неприязън. Будех известно недоверие у нея. Може би поради декоративните ципове по японския ми костюм.

— Ами хайде — казах аз и й подадох лакътя си.

Тя се вкопчи в него с ръка като папагалски крак.

2

Джойс Брофи ни отвори грамадната входна врата. Беше облечена в тъмносиня рокля, която изглеждаше като коктейлно облекло за бременни жени, и косата й беше добре пригладена.

— Божке, чудехме се защо толкова се бавите!

Тя ни отправи нелепо тържествуваща усмивка и ни покани да влезем с кратки движения, като че ли премиташе.

Джон говореше с дребен прегърбен мъж на около седемдесет години, чието посивяло лице беше белязано с дълбоки, изнурени бръчки и бръчици.

— Не, не, господине, трябва да се запознаете с баща ми — каза Джойс. — Да свършим с формалностите, преди да влезем в залата за излагане, нали знаете, всяко нещо с времето си и други подобни неща.

Приведеният мъж в широкия сив костюм ми се ухили свирепо и ми протегна ръката си. Когато я сграбчих, той силно ме стисна и аз също го стиснах.

— Да, господине — каза той. — Какъв ден за всички нас.

— Татко — каза Джойс Брофи, — току-що се запозна с професор Рансъм и професор Брукнър, а това е приятелят на професор Рансъм, ъ-ъ…

— Тим Андърхил — каза Джон.

— Професор Андърхил — каза Джойс. — А това тук е госпожа Рансъм, майката на професор Рансъм. Това е татко, Уилям Трот.

— Наричайте ме просто Бил — дребният човечец разтегли още повече и без друго зверската си усмивка и сграбчи дясната ръка на Марджъри със своята лява, така че да може да смачка едновременно ръцете и на двама ни. — Добър некролог беше, нали? Ние много се старахме за тоя и мисля, че си струваше.

Никой от нас не беше погледнал сутрешния вестник.

— О, да — каза Марджъри.

— Просто искахме да изразим нашата скръб. Отсега нататък главното е да се отпуснете и да се насладите и помнете, че ние постоянно сме наблизо, за да ви помагаме — той пусна ръцете ни.

Марджъри разтърка длани.

Наричайте-Ме-Просто-Бил отпрати усмивка, която трябваше да е изпълнена със съчувствие, и се отдалечи заднишком.

— Моето момиченце ще ви заведе в Параклиса на покоя. Ние ще въведем гостите ви по време на службата.

Докато казваше това, той се беше отдалечил на около шест стъпки назад и при последната си дума се завъртя рязко и хукна с изненадваща скорост по един дълъг тъмен коридор.

Наричайте-Ме-Просто-Джойс го съзерцаваше с обич около две секунди.

— Отива да включи първата част от музикалната програма, това ще е фонът за личните ви размишления значи. Столовете са подредени и когато гостите ви се появят значи, бихме искали вие да се придвижите от лявата страна на предния ред, това е мястото на най-близките родственици — тя примигна към мене, — и приятели.

С дясната си ръка тя притисна могилата на корема си, а с лявата посочи към коридора. Джон тръгна до нея и те заедно поеха по коридора. От далечни колонки се процеждаше музика на орган. Алън се понесе по коридора като сомнамбул. Ралф закрачи до него.

— Значи раждаш се отново и отново. А каква е отплатата?

Не можах да чуя промърморения от Алън отговор, но въпросът го върна в настоящето, той вдигна глава и тръгна по-решително.

— Не знаех, че сте един от професорите-приятели на Джон — каза Марджъри.

— Съвсем неотдавна ме повишиха — казах.

— Ралф и аз така се гордеем с вас — тя ме потупа по ръката, докато следвахме другите в балната зала, изпълнена с мека светлина и ромоленето на почти застинала органна музика. Редици от сгъваеми столове бяха поставени от двете страни на централна пътека, която отвеждаше към подиум, обграден с венци и вази с цветя. На издигнатата платформа зад подиума, върху дълга маса, драпирана в черно, лежеше дълбоко полиран бронзов ковчег. Най-горната четвърт от ковчега беше повдигната и облегната назад като капак на пиано, откривайки пухкава, пискюлеста бяла тапицерия. Профилът на Ейприл Рансъм, под ъгъла, който й придаваше твърда бяла сатенена възглавничка, сочеше отвъд отворения капак към пъпчивата акустична облицовка на тавана.

— Текстовете са ето там — Наричайте-Ме-Просто-Джойс махна с ръка към силно полирана правоъгълна махагонова масичка, подпряна на стената. Стегнати купчинки от сгъната жълта хартия бяха поставени до кана с вода и до затъкнати една в друга пластмасови чаши. В края на масата имаше голям термос за кафе.

Всички освен Алън Брукнър извърнаха поглед от профила на Ейприл Рансъм и погледнаха към жълтите брошури.

— Винаги сме смятали, че „Макар и да вървя“ е добър избор.

Алън се взираше в дъщеря си, застинал на около метър и половина от вратата.

Джойс каза:

— Изглежда прекрасно, дори отдалече се вижда.

Тя задърпа Алън със себе си. След един миг на объркване той влезе в крачка.

Джон ги последва, родителите му тръгнаха след него. Джойс Брофи заведе Алън до горната част на ковчега. Джон застана до него. Родителите му и аз се наредихме по-надолу.

Отблизо ковчегът на Ейприл изглеждаше огромен като лодка. Тя се виждаше до кръста, където бяха поставили една върху друга ръцете й. Джойс Брофи се наведе и изглади една гънка в бялото сако. Когато се изправи, Алън се наведе и целуна челото на дъщеря си.

— Ще бъда в офиса си надолу по коридора, ако вие, хора, имате нужда от нещо — Джойс отстъпи назад, завъртя се и заора надолу по пътеката. Беше обута в големи мръсни маратонки.

Наричайте-Ме-Просто-Джойс беше поставила твърде много или твърде ярко червило върху устните на Ейприл, а по скулите й — изкуствена руменина. Трептящата руса коса беше подредена така, че да прикрие нещо, извършено при аутопсията. Смъртта беше заличила бръчиците около устата на Ейприл. Изглеждаше като необитаема къща.

— Нали е много красива, Джон? — попита Марджъри.

— Ъ-хъ — каза Джон.

Алън докосна напудрената буза на Ейприл.

— Бедното ми момиче — каза той.

— Това е толкова дяволски… ужасно — каза Ралф.

Алън се отдалечи към първия ред столове. Рансъмови заеха две места от лявата страна на пътеката на първия ред. Ралф скръсти ръце на гърдите с жест, който синът му беше възприел от него.

Джон седна през едно място от майка си и през две места от мене. Алън седеше от другата страна на пътеката, загледан в една жълта брошура.

Известно време слушахме неподвижната органна музика.

Спомних си описанията на погребението на сестра ми. Опечалените били запълнили половината от „Хоули Сепълкър“. Според майка ми, тя изглеждала „умиротворена“ и „красива“. Моята трептяща от живот сестра, понякога трептящо нещастна, тази руса вихрушка, това постоянно тряскане на врати, тази рушителка на скуката, така изпразнена, че да стане умиротворена? В такъв случай, тя беше оставила всичко на мене, беше го предала в мои ръце.

Имах желание да накъсам миналото на парчета, да го разчленя върху кървава маса.

Изправих се и отидох в дъното на помещението. Извадих брошурата от джоба на сакото си и прочетох думите на корицата.

Да, макар и да вървя през Долината на Сянката на смъртта, не се боя от злото.

Седнах на последния ред.

Ралф Рансъм прошепна на жена си нещо, изправи се, потупа сина си по рамото и започна да се шляе в лявата част на параклиса. Когато се приближи достатъчно, за да мога да го чуя, той каза шепнешком „Ей“, като че ли чак сега беше забелязал, че съм се преместил на последния ред. Той посочи с палец навътре към залата.

— Мислите ли, че в това нещо има кафе?

Но това не беше въпросът, който искаше да зададе.

Отидохме до масата. Кафето беше почти абсолютно безвкусно. За няколко секунди двамата застанахме в дъното на залата, наблюдавайки как другите гледат или не гледат към Ейприл Рансъм в нейната огромна бронзова лодка.

— Разбрах, че познавате сина ми от Виетнам.

— Срещнах го там на два пъти.

Сега вече можеше да ме попита.

Той погледна към мене над ръба на чашата си, преглътна и се смръщи от прекалено горещото кафе.

— Да не би случайно и вие да сте от Милхейвън, професор Андърхил?

— Моля ви — казах аз, — наричайте ме просто Тим.

Усмихнах му се и той се усмихна в отговор.

— Да не би да си милхейвънско момче, Тим?

— Израснал съм през една пресечка от „Сейнт Олуин“.

— Ти си момчето на Ал Андърхил — каза той. — Господи, знаех си, че ми напомняш някого, и докато бяхме в колата най-после се сетих — Ал Андърхил. Приличаш на него.

— Предполагам, че приличам малко.

Той ме изгледа, сякаш премерваше разстоянието между баща ми и мене и поклати глава.

— Ал Андърхил. Не се бях сещал за него от четиридесет години. Знаеш, предполагам, че той работеше при мене някога, във времето, когато бях собственик на „Сейнт Олуин“.

— Откакто Джон ми каза, че хотелът е бил ваш, знам.

— Много ни беше неприятно да го освободим от работа. Знаех, че има семейство. Знаех какво трябваше да преживее. Ако не се беше впиянчил, всичко щеше да се оправи.

— Не можеше да се пребори — казах. Ралф Рансъм проявяваше добросърдечие — нямаше да спомене кражбите, които бяха довели до уволнението на баща ми. Навярно той не би крал толкова, ако беше успявал да остане трезвен.

— Сестра ти, нали така? Искам да кажа, че това го подтикна най-напред.

Кимнах.

— Ужасно нещо. Спомням си го, като че ли беше вчера.

— И аз — казах.

Миг по-късно той попита:

— Как е сега Ал?

Казах му, че баща ми е умрял преди четири години.

— Жалко. Харесвах Ал — ако не се бе случило това със сестра ти, всичко щеше да му е наред.

— Всичко щеше да е различно тогава — борех се с раздразнението, което се надигаше в мене: когато баща ми бе имал проблеми, този човек го беше уволнил. Нямах нужда от безсмислените му уверения.

— Дали това, че баща ти работеше за мене, е било нещо, което ви е свързвало с Джон?

Раздразнението ми спрямо този посребрен, играещ голф Нарцис, прерасна в гняв.

— Свързваха ни други неща.

— О, разбирам. Така е.

Очаквах Ралф да се върне на мястото си, но той все още имаше да ми казва нещо. Когато го чух, гневът ми се смали като върха на топлийка.

— Странни дни бяха. Ужасни дни. Сигурно си прекалено млад да помниш, но тогава в града имаше един полицай, който уби четири-пет души и написа думите СИНЯ РОЗА близо до труповете. Една от жертвите дори живееше в хотела ми. Това разтърси всички ни, вярвай ми. А и почти съсипа бизнеса. Тоя луд, тоя Драгонет, мисля, че той просто е подражавал на оня другия.

Оставих чашата си.

— Знаеш ли, Ралф, много се интересувам от всичко, което се е случило тогава.

— Ами беше като с тая история сега. Целият град се побърка.

— Може ли да излезем за малко в коридора?

— Да, разбира се, щом искаш.

Той повдигна вежди критично — това го нямаше в наръчника му по добро поведение — и излезе почти на пръсти.

3

Затворих вратата след себе си. На два-три метра разстояние Ралф Рансъм се беше облегнал на грапаво-червения тапет, с ръце в задните джобове. Критичният израз още стоеше на лицето му. Не можеше да разбере мотивите ми и това го правеше несигурен. Несигурността се преобразуваше в ответна агресия. Той отлепи рамене от стената и се обърна с лице към мене.

— Мислих, че ще е по-добре да говорим за това тук отвън — казах. — Преди няколко години направих някои проучвания, които показваха, че инспектор Дамрош няма нищо общо с убийствата.

— Проучвания? — раменете му увиснаха в мига, в който той се успокои. — О, разбирам. Ти си по историята, как му викаха. Историк.

— Пиша книги — казах, опитвайки се да спася истината, доколкото е възможно.

— Както се казва, публикувай или умри.

Усмихнах се — в моя случай това не беше просто лозунг.

— Не знам дали аз ще мога да ти кажа нещо.

— Нямаше ли някой, когото ти подозираш, някой, който ти се виждаше да е възможен убиец?

Той сви рамене.

— Винаги съм смятал, че е бил гост на хотела, някой, който идва от време на време. Такива бяха повечето ни клиенти, търговски пътници, които се появяваха за два дни, тръгваха си, после идваха пак за още няколко дни.

— Заради проститутката ли?

— Е, да. Две-три момичета се промъкваха в стаите. Опитваш се, но не можеш да се опазиш от това. Тази Фанси беше една от тях. Мислех си, че някой я е хванал да краде от него или че просто са се сбили там отзад. Мислех си също, че той би могъл да се страхува да не би пианистът да го е видял — стаята на пианиста гледаше към гърба на хотела.

— Значи в „Сейнт Олуин“ отсядаха музиканти?

— Да, да, идваха някои джазмени. Нали разбираш, не бяхме далеч от центъра, цените ни бяха добри, имахме денонощно обслужване по стаите. Музикантите бяха добри клиенти. Честно казано, мисля, че харесваха „Сейнт Олуин“ заради Гленрой Брейкстоун.

— Той в хотела ли живееше?

— Да, разбира се. Гленрой беше в хотела, когато го купих и все още беше в него, когато го продадох. Сигурно още е там! Той беше един от малцината, които не се изнесоха, когато започнаха бедите. Причината, поради която този пианист живееше в хотела, е, че Гленрой лично му го беше препоръчал. Никога не сме имали проблеми с Гленрой.

— Кой създаваше проблеми?

— Ами понякога хора, които са имали лош ден съсипваха мебелите нощем — всичко може да се случи в един хотел, повярвай ми. Тези, които издивяваха, не бяха допускани отново. Дневният управител се грижеше за това. Човекът държеше нещата във форма, доколкото можеше. Надменно копеле, не търпеше никакви глупости. Религиозен, струва ми се. Надежден.

— Помниш ли името му?

Той се изсмя.

— Има си хас. Боб Бандолайър. Човек не би искал да има такъв до себе си на игрището за голф, но беше страхотен управител.

— Може би ще мога да говоря с него.

— Може би. Боб остана, след като аз продадох хотела — беше като оженен за „Сейнт Олуин“. И още един ти препоръчвам — Гленрой Брейкстоун. Нищо не му обягваше, можеш да бъдеш сигурен. Той познаваше горе-долу всички, които работеха в хотела.

— Бяха ли приятели с Боб Бандолайър?

— Боб Бандолайър нямаше приятели — каза Ралф и пак се изсмя. — А и Боб никога не би се сближил с, нали разбираш, с черен.

— А би ли разговарял с мене?

— Кой знае — той погледна първо часовника си, после вратата към параклиса. — Ако откриеш нещо, нали ще ми кажеш? За мен ще е интересно.

Върнахме се в огромната зала. Джон, който стоеше до масата, вдигна поглед към нас. Ралф попита:

— Кой ще запълни всички тези столове?

Джон мрачно изгледа празните столове.

— Хора от „Барнет“, клиенти, предполагам. И репортерите ще се появят — той се намръщи към пластмасовата чаша. — Навъртат се наоколо като мухи-месарки.

За миг настъпи тишина. Марджъри Рансъм и Алън Брукнър поотделно се приближиха към централната пътека. Марджъри каза няколко думи на Алън. Той кимна неуверено, като че ли не я беше чул.

Налях им кафе. За миг всички безмълвно наблюдавахме ковчега.

— Хубави цветя — каза Ралф.

— И аз тъкмо това казвах — добави Марджъри. — Нали, Алън?

— Да, да — каза Алън. — О, Джон, забравих да те попитам какво стана в полицията. Дълго ли те разпитваха?

Джон притвори очи. Марджъри се извъртя рязко към Алън, плисвайки кафе по дясната си ръка. Тя премести чашата и размаха ръка във въздуха, опитвайки се да я изсуши. Ралф й даде кърпичка, но погледът му се местеше от Джон към Алън и обратно към Джон.

— Разпитвали са те?

— Не, татко. Не беше разпит.

— Добре де, защо полицията ще иска да разговаря с тебе? Нали вече са го хванали?

— Изглежда Драгонет е направил фалшиви самопризнания.

— Какво? — каза Марджъри. — Всички знаят, че той го е направил.

— Нещата не си пасват. Не е имал достатъчно време да отиде в болницата за застъпването на новата смяна, да отиде до железарския магазин и да купи каквото му е трябвало и после да се върне вкъщи, когато се е върнал. Продавачът, който му е продал триона, казва, че е провел дълъг разговор с него. Драгонет не би могъл да стигне до Източния край и да се върне. Просто е искал да си припише още една точка.

— Е, тоя човек трябва да е луд — каза Марджъри.

За пръв път тоя ден Алън се усмихна.

— Джони, аз все още не разбирам защо полицията е искала да те разпитва — каза баща му.

— Нали знаеш какви са. Искат отново и отново да обхождат същите места. Искат да си спомня всички, които съм видял на път за болницата, всичко, които съм видял на излизане, всичко, което би могло да им помогне.

— Нали не се опитват да…

— Разбира се, че не. Излязох от болницата и се върнах право вкъщи. Тим чу, че се връщам около осем и пет — Джон ме погледна. — Сигурно ще искат да потвърдиш това.

Казах, че ще се радвам да помогна.

— Ще дойдат ли на погребението? — попита Ралф.

— Да — каза Джон. — Нашата бдителна полиция ще бъде на поста си.

— Ти не каза и думица за това. Нищо нямаше да разберем, ако Алън не беше споменал.

— Това, което има значение, е, че Ейприл я няма — каза Джон. — За това трябва да мислим.

— А не за това кой я е убил? — избухна Алън, превръщайки всяка дума в снаряд.

— Алън, не ми викай — каза Джон.

— Човекът, който е направил това на дъщеря ми, е боклук! — благодарение на някаква естествена свръхспособност, обикновеният глас на Алън беше два пъти по-силен, отколкото на средния човек, а когато го отпуснеше, той звучеше като състезателна кола на открит прав път. Дори сега, когато почти натрошаваше прозорците, той всъщност не се опитваше да крещи. — Той не заслужава да живее.

Джон, почервенял, се отдалечи.

Наричай-Ме-Просто-Джойс надникна.

— Наред ли е всичко? Божичко, тук е достатъчно шумно, за да се събудят, нали знаете кои.

Алън се прокашля.

— Да, доста съм шумен, когато съм развълнуван.

— Другите ще дойдат след около петнадесет минути — Джой ни се усмихна със съвършена неискреност и се отдалечи заднешком. Баща й навярно се навърташе в коридора. С ясно доловим глас, Джойс каза зад вратата:

— Тия хора не са ли чували за валиум?

Дори Алън се засмя, едвам-едвам.

Той се извърна да види Джон, който се приближаваше отново към нас, с ръце в джобовете като баща си, с очи, вперени в бледия мокет.

— Джон, ще дойде ли Грант Хофман?

Спомних си, че Алън беше попитал за Хофман, когато беше облечен в мръсните гащи и по кутиите от пица в мивката дращеха хлебарки.

— Нямам идея — каза Джон.

— Един от най-добрите ни аспиранти — каза Алън на Марджъри. — Започна при мене, но преди две години го прехвърлихме на Джон. После изчезна — което е странно, понеже Грант е наистина блестящ.

— Е, чак толкова — каза Джон.

— Грант обикновено се срещаше с мене след срещите си с Джон, но последният път не се появи.

— Не се появи и за срещата с мене на шести — каза Джон. — Загубих един час, да не говорим за времето, което пропилях да се моткам напред и назад с автобуса.

— У вас ли се срещахте? — попитах Алън.

— Безусловно — каза Алън. — Около веднъж седмично. Понякога ми разказваше за работата по дисертацията си, такива неща.

— Значи, обади се на момчето — каза Ралф на сина си.

— Бях зает — каза Джон. — А и Хофман няма телефон. Има стая някъде в центъра и човек трябва да го търси чрез хазяйката му. Не че някога съм го правил — той ме погледна. — Хофман е бил гимназиален учител в някакво градче надолу в щата. Беше спестил малко пари и дойде да прави аспирантура при Алън. Беше поне трийсетгодишен.

— Нима аспирантите изчезват по тоя начин?

— Отвреме-навреме се измъкват.

— Хора като Грант Хофман не се измъкват — възрази Алън.

— Не мога да си хабя времето в грижи за Грант Хофман. Сигурно има хора, които биха забелязали, ако го блъсне автобус или ако реши да си смени името и да замине за Лас Вегас.

Вратата се отвори. Наричайте-Ме-Просто-Джойс въведе в параклиса неколцина мъже в традиционни сиви и сини костюми. След миг след тях станаха различими и няколко жени, също в тъмни костюми, но по-млади от мъжете. Новопристигналите се приближиха към Джон, който ги заведе при родителите си.

Седнах на стол край пътеката. Ралф и един от по-възрастните брокери, мъж, чиято коса беше прошарена почти колкото неговата, се дръпнаха в едната страна на голямата зала и тихо заговориха.

Вратата отново се отвори. Завъртях се на мястото и видях да влизат Пол Фонтейн и Майкъл Хоуган. Фонтейн носеше овехтяла чанта, малко по-голяма от куфарче. Той и Хоуган се отправиха към различни части на залата. Мощният и непресторен естествен авторитет, който отличаваше Майкъл Хоуган, се излъчваше от него като аура и караше повечето от хората в залата, особено жените, да поглеждат към него. Предполагам, че и големите актьори имат тази способност автоматично да привличат вниманието към себе си. А Хоуган беше надарен да изглежда малко нещо като актьор, без въобще да изглежда театрален — неговата изцяло мъжка красота, излята в очертанията на надеждността, постоянството, честността и жилавата интелигентност, беше от вида, който другите мъже намират за окуражителен, а не застрашителен. Докато наблюдавах как Хоуган върви към вътрешността на залата, сподирян от одобрителните погледи на опечалените, погледи, които той като че ли не забелязваше, хрумна ми, че той е от оня тип хора, които по-старото поколение от звезди беше въплътило на екрана, и бях доволен, че тъкмо той се е заел със случая на Ейприл.

Не така забележим, Фонтейн си наля кафе и седна зад мене. Той пусна чантата между краката си.

— На какви само места ви виждам — каза той.

Не му изтъкнах факта, че бих могъл да кажа същото за него.

— И нещата, които ви чувам да казвате — той въздъхна. — Ако има нещо, което обикновеният полицай ненавижда, това е устатият цивилен.

— Не бях ли прав?

— Не предизвиквайте съдбата — той се наведе към мене. Торбичките под очите му бяха малко по-светло морави. — Кажете ми колкото е възможно по-точно часа, в който приятелят ви Рансъм се прибра от болницата в сряда сутринта.

— Искате да проверите алибито му?

— Защо не — той се усмихна. — Хоуган и аз представляваме следственото отделение на това общинско тържество.

Ченгетата с тяхното чувство за хумор.

Той забеляза реакцията ми на шегата му и каза:

— Е, хайде де. Не знаете ли какво ще се случи тук?

— Ако искате да ми задавате въпроси, защо не ме заведете на съответното място?

— Е де. Нали си спомняте услугата, която поискахте от мене?

— Изгубеният номер на колата?

— Другата услуга — той избута напред овехтялата кожена чанта и я отвори, за да ми покаже дебел сноп от машинописни и ръкописни страници.

— Архивът на Синята Роза?

Той кимна, засмян като котарак.

Протегнах ръка към чантата, но той я бутна обратно между краката си.

— Канехте се да ми кажете по какво време се е прибрал приятелят ви в сряда сутрин.

— В осем — казах. — От болницата пътя пеша е около двайсет минути. Доколкото си спомням, казахте, че няма да е лесно да намерите това нещо.

— Беше оставено най-отгоре на една картотека в мазето на архивния отдел. Някой друг се е интересувал и не си е направил труда да го върне.

— Не бихте ли искали вие да го прочетете най-напред?

— Знаех цялото проклето нещо — каза той. — Върнете ми го колкото е възможно по-скоро.

— Защо ми правите тая услуга?

Той ми се усмихна по познатия начин, като че ли без да раздвижва лицето си въобще.

— Написал сте тая глупава книга, която моят сержант обожава. А аз не поставям никой друг сержант над него. Пък и може да има нещо вярно в нелепата ви идея.

— Мислите, че е нелепо да се търси връзка между новите и старите убийства на Синята Роза?

— Разбира се, че е нелепо — той се приведе над чантата. — Между другото, бихте ли престанали да ни помагате пред камерите? Що се отнася до обществеността, за нея госпожа Рансъм продължава да е една от жертвите на Уолтър. Както и мъжът на авеню „Ливърмор“.

— Все още ли не е идентифициран?

— Не е — каза Фонтейн. — Защо?

— Чувал ли сте, че един от аспирантите на Джон, Грант Хофман, е изчезнал?

— Не. Откога е изчезнал?

— От около две седмици, мисля. Не е дошъл на уговорена среща с Джон.

— И смятате, че той би могъл да е жертвата?

Свих рамене.

— За кога е била уговорена пропуснатата среща, знаете ли?

— За шести, мисля.

— Това е деня след намирането на тялото — Фонтейн хвърли поглед към Майкъл Хоуган, който разговаряше с родителите на Джон. С лице към следователя, Марджъри засмукваше всяка негова дума. Имаше вид на момиче, заведено на танци.

— Знаете ли случайно възрастта на тоя аспирант?

— Около трийсет — отговорих, откъсвайки вниманието си от въздействието, което Хоуган упражняваше върху майката на Джон. — Вече е работел върху дисертацията си.

— След погребението ние може би ще… — той млъкна и се изправи. Потупа ме по рамото. — Върни ми досието след един-два дни.

Той мина покрай редицата от празни столове и отиде при Майкъл Хоуган. Двамата детективи се разделиха с Рансъмови и се отдалечиха на няколко крачки. Хоуган ми хвърли бърз преценяващ поглед за една дълга секунда, през която почувствах цялата сила на вниманието му. Очарована, Марджъри продължаваше да се взира към по-възрастния следовател, докато Ралф я дръпна лекичко към брокера с прошарената коса и дори тогава тя извърна глава да го погледне през рамо. Знаех как се чувства.

Някой, застанал до мене, попита:

— Извинете, вие ли сте Тим Андърхил?

Видях набит около трийсет и пет годишен мъж с дебели черни очила и лек костюм в морско синьо. На широкото му, любезно лице беше изписано очаквателно изражение.

Кимнах.

— Аз съм Дик Мюлър — от „Барнет“. Говорихме по телефона, помните ли? Исках да ви кажа, че съм ви благодарен за съвета — съвсем на място беше. Щом пресата научи за мене и, о, пощуряха. Но понеже вие ме предупредихте какво може да се случи, аз успях да си изработя методи за влизане и излизане от службата.

Той седна пред мене, усмихнат при мисълта за историята, която се канеше да ми разкаже. Вратата се отвори отново. Извърнах глава и видях Том Пасмор да се промъква в параклиса след един млад мъж по джинси и черно яке. Младежът беше почти толкова блед, колкото Том, но поради гъстата му черна коса и гъстите черни вежди очите му сякаш пламтяха. Щом влезе в голямата зала, той впери поглед в ковчега. Том ми махна една забележимо и мина в едната страна на залата.

— Знаете ли какво трябва да претърпя, за да се добера до работата си?

Исках да се отърва от Дик Мюлър, за да поприказвам с Том Пасмор.

— Попитах Рос Барнет дали би искал…

Прекъснах разказа за това „Как стигам до офиса си“.

— Смяташе ли господин Барнет да изпрати Ейприл Рансъм в Сан Франциско, за да открие там нов клон, нещо като съдружие с друга брокерска агенция?

Той примигна. Очите му зад големите квадратни лещи бяха огромни.

— Кой ви каза това?

— Никой — казах. — Просто чух някакъв такъв слух.

— Ами говореше се преди известно време за преместване в Сан Франциско — сега той изглеждаше разтревожен.

— Нямахте ли предвид това, когато говорихте за сделката „Мост“?

— Сделката „Мост“? — и още веднъж, повишавайки тон. — Сделката „Мост“?

— Казахте ми да казвам на секретарката ви…

Той се ухили.

— Имате предвид проекта за мост. Да. За да ми припомните кой сте. А вие си помислихте за моста „Голдън Гейт“, така ли?

— Поради Ейприл Рансъм.

— Е, да, ама не, нищо такова не е. Говорехме за моста на улица „Хърейшо“. Тук в града. Ейприл беше побъркана на тази тема местна история.

— Пишела е нещо за моста?

Той поклати глава.

— Знам само, че го наричаше проекта за моста. Но слушайте, Рос… — той хвърли поглед настрани и наклони глава към преуспяващия на вид побелял мъж, който разговаряше с Ралф Рансъм, — разработи този страхотен план.

Мюлър ми разказа една много засукана история за това как влизал в шапкарски магазин на улица „Палмър“, слизал в подземието, вземал служебния асансьор до четвъртия етаж, откъдето можел да влезе в стаята с ксероксите на Барнет.

— Хитро — казах. Трябваше да кажа нещо. Мюлър беше от оня вид хора, дето натрапват всичко, което ги забавлява, на всеки, който се съгласи да ги слуша. Опитах се да си представя срещите му с Уолтър Драгонет, как Мюлър дърдори за акции и книжа, а Уолтър седи от другата страна на бюрото в унес, чудейки се как ли би изглеждала тая голяма даскалска глава върху полицата на хладилника му.

— Сигурно ви липсва Ейприл Рансъм — казах.

Той се отпусна отново.

— Разбира се. Тя беше много важна в компанията. Нещо като звезда.

— Какво представляваше като личност? Как бихте я описал?

Той присви устни и хвърли поглед към шефа си.

— Ейприл работеше по-упорито от когото и да било. Беше умна, имаше изумителна памет и работеше по много. Огромна енергия.

— Хората харесваха ли я?

Той сви рамене.

— Рос със сигурност я харесваше.

— Говорите сякаш криете нещо.

— Ами не знам — Мюлър погледна към шефа си отново. — Тя беше от ония хора, дето винаги карат с двеста километра в час. Ако не караш с нейната скорост, толкова по-зле за тебе.

— Чувал ли си дали е имала намерение да напусне бизнеса, за да роди дете?

— Кой би напуснал? За да ражда? — Мюлър притисна устата си с тлъстата си ръка и се огледа, за да види дали някой е забелязал кискането му. На ръката си имаше възрозов пръстен с мъничък диамант и голям колежански пръстен с гравирани букви. Пухкави кръгове от подпухнало месо заобикаляха двата пръстена.

— Би могло да се каже, че беше агресивна — каза той. — Това не е критика. От нас се очаква де сме агресивни — той се опита да си придаде агресивен вид за миг и успя да постигне израз на нещо като коварство.

Докато разговаряхме в помещението продължаваха да влизат хора на двойки и тройки, изпълвайки около три четвърти от местата. Разпознах някои от съседите на Джон, които се бяха появили по местните новини. Когато Мюлър се изправи, аз напуснах мястото си и занесох тежката чанта в задния край на залата, където Том Пасмор пиеше кафе.

— Не очаквах, че ще дойдеш — казах.

— Доста рядко имам възможността да зърна моите убийци — отговори той.

— Мислиш, че убиецът на Ейприл е тук?

Огледах залата, пълна с брокери и преподаватели. Дик Мюлър се беше приближил до Рос Барнет, който ядосано клатеше глава, навярно отричайки, че е имал каквото и да било намерение да мести Ейприл. Понеже човек никога не знае какво ще му влезе в работа, аз застанах малка встрани и записах едно изречение за брокер, който е толкова слаб, че използва колежанския си пръстен, за да примамва за клиенти хора, завършили същия колеж. На последната страница имаше вече записана комбинация от букви и цифри, но ми трябваше известно време, докато си спомня какво означават. Том Пасмор ми се усмихваше. Прибрах бележника обратно в джоба си.

— Бих казал, че е много вероятно — той погледна към куфарчето в краката ми. — Да не би в това нещо да е досието на Синята Роза?

— Как се сети?

Той се наведе и вдигна куфарчето, за да ми покаже полузаличените инициали, отпечатани под дръжката: УД.

Фонтейн ми беше дал чантата на самия Уилям Дамрош — навярно я бе използвал като пътна чанта при командировки и като служебно куфарче в града.

— Дали би се съгласил да донесеш това у нас довечера, за да го преснимам?

— Нима имаш копирна машина? — подобно на Леймънт фон Хайлиц, Том често оставяше впечатлението, че се противи на техническия прогрес.

— Имам дори компютри.

Мислех си, че се шегува: съмнявах се дали би използвал дори електрическа пишеща машина.

— На горния етаж са. Напоследък по-голямата част от информацията ми идва по модема — изненадата, изписана по лицето ми го накара да се усмихне. Той повдигна дясната си ръка. — Честна дума. Маниак съм. Включен съм къде ли не.

— Можеш ли да откриеш името на някого въз основа на номера на колата му.

Той кимна.

— Понякога — той ме погледна замислено. — Не за всеки щат.

— Става дума за номер от Илиной.

— Лесна работа.

Започнах да му разказвам за номера, който си мислех, че съм дал на Пол Фонтейн. В предната част на залата младежът, който беше влязъл след Том, се извърна от ковчега на Ейприл и направи широк кръг около Джон, който му обърна гръб, било случайно, било нарочно. Музиката се засили. Господин Трот се появи през една бяла врата, която не бях забелязал до този момент, и затвори ковчега. Същевременно всички се извърнаха, за да видят как се отварят големите врати в дъното на параклиса и през тях влизат двама мъже в началото на шестдесетте. Единият, широк колкото волска каруца, носеше редица с ордени по гърдите си, подобно на руски генерал. Другият мъж имаше черна лентичка на ръкава на тъмносивия си костюм. Косата му, сребриста като на Ралф Рансъм, беше по-гъста, почти сплъстена. Допуснах, че той е свещеникът.

Изобел Арчър и екипажът й нахлу в залата, последван от дузина репортери. Изобел настани хората си на около два метра от мене и Том Пасмор, а останалите репортери се подредиха от двете страни на помещението, като вече дращеха в тетрадките си и говореха в касетофоните си. Едрият среброкос мъж се приближи до Рос Барнет и му прошепна нещо.

— Кой е тоя? — попитах.

— Не познаваш ли Мърлин Уотърфорд? Нашия кмет?

Униформеният мъж, който беше влязъл с него раздруса ръката на Джон и го издърпа към предния ред. Блесна ярка светкавица и удави всички цветове в залата. Музиката спря. Бледият младеж в черното яке се промъкна покрай цяла редица столове, докато се опитваше да си намери място. Изобел Арчър вдигна микрофона до лицето си и започна да говори към камерата и светлините. Джон се наведе напред и покри лицето си с ръце.

— Дами и господа, всички вие, оплакващи смъртта на Ейприл Рансъм — кметът беше застанал на катедрата. На бялата светлина косата му имаше цвета на Карибски плаж. — Преди няколко седмици имах удоволствието да присъствам на едно тържество, където една блестяща млада жена получи наградата на Асоциацията на финансовата общност. Станах свидетел на уважението, което изпитваха към нея нейните колеги и споделих нейната заслужена гордост от тази чест. Дълбокото разбиране на Ейприл Рансъм за най-същностното в бизнеса, нейната честност, нейната човечност и нейната дълбока преданост към благото на цялата ни общност, ни вдъхновяваха през цялата вечер. Тя стоеше пред нас, нейните приятели и колеги, като бляскав пример за всичко, което винаги съм се опитвал да насърчавам и да приветствам през трите мандата, в които съм имал привилегията да служа като кмет на този хубав град.

Ако цените подобни неща, трябва да уточня, че кметът беше голям оратор. Той би се заклел, не, той дори би обещал, че споменът за характера и постиженията на Ейприл Рансъм няма да го напусне нито секунда, докато се труди ден и нощ, за да достигне благото на доброто управление до всеки гражданин на Милхейвън. Той щеше да отдаде всичкото време, което му е останало…

Това продължи около петнайсет минути, след което шефът на полицията Ардън Вес се доближи до микрофона, смръщи вежди и извади три сгънати листа хартия от вътрешния си джоб. Листовете изпукаха, докато ги оглаждаше върху катедрата с юмрук. Всъщност той не се мръщеше. Това беше обичайното му изражение. Той извади очила с метални рамки от джоб под редицата с медали и ги намести на лицето си.

— Не умея да ораторствам като моя приятел, кмета — каза той. Дрезгавият му, бумтящ глас запращаше всяко от късите му изречения на земята, преди да подхване следващото. — Ние имаме велик полицейски участък. Всеки мъж — и жена — в този участък е професионалист. Ето защо при нас престъпността е една от най-ниските в страната. Нашите офицери напоследък заловиха един от най-страшните престъпници в историята. Сега този мъж е на сигурно място, в очакване на пълното съставяне на обвиненията и на процеса. Жената, в чиято чест сме се събрали днес, би разбрала важността на сътрудничеството между общността и храбрите мъже, които рискуват живота си, за да я пазят. Ейприл Рансъм представлява Милхейвън. Нямам какво повече да кажа. Благодаря.

Вес се оттласна от катедрата и се затътри към първия ред. За миг всички останаха седнали, замръзнали в очакване, вгледани към празната катедра и побелелите цветя. После светлините угаснаха.

4

Колегите на Ейприл се движеха в компактна група към паркинга. Бледият младеж с черното яке беше изчезнал. Отвъд полумесеца на предната морава Изобел и хората й потегляха с колите си, а Боумобилът вече беше стигнал до стопа на края на улицата. Съседите на Джон стояха до дълга редица с коли, паркирани от другата страна на улицата, и гледаха с копнеж към отдалечаващите се журналисти и градски първенци.

Посинял от ярост, Джон Рансъм стоеше с родителите си на върха на стълбището. Фонтейн и Хоуган стояха на няколко метра от мен и Том Пасмор и наблюдаваха всичко зорко, като полицаи. Бях сигурен, че по лицето на Хоуган се чете един допълнителен пласт от невъзмутимост, което ме накара да мисля, че според него речите на началниците му са били смешно егоцентрични. Той каза няколко думи, почти без да помръдва устни, като ученик, който произнася унищожителна забележка по адрес на учителя си, което ме накара да повярвам, че съм прав. Хоуган забеляза, че го гледам и в очите му за миг блеснаха пламъчета на признание и веселие. Знаеше какво съм видял и знаеше, че съм съгласен с него. Фонтейн го остави и бързо пресече изсъхналата морава, за да отиде при Рансъмови.

— Идваш ли с нас в крематориума? — попитах Том.

Той поклати глава. На слънцето лицето му отново бе придобило вид на частично изгладен пергамент и аз се зачудих дали някога въобще си е лягал.

— Какво иска инспекторът от Джон? — запита ме той.

— Сигурно иска да разбере дали би могъл да идентифицира жертвата от улица „Ливърмор“.

Видях го, че се замисли.

— Разкажи ми още.

Казах му за Грант Хофман и по лицето му се появи слаба руменина.

— Ще отидеш ли и ти?

— Мисля, че и Алън Брукнър би могъл да отиде — огледах се, давайки си сметка, че все още не съм видял Алън.

— Ела, по което и време да се освободиш. Искам да чуя какво е станало в моргата.

Предната врата се отвори и затвори зад нас. Облегнат на ръката на Джойс Брофи, Алън Брукнър бавно излезе на слънчевата светлина. Джойс ми направи знак.

— Професор Андърхил, бихте ли придружили професор Брукнър до колата му, та да можем да започнем с процесията. И тук си имаме срокове, както всички останали, и по програма трябва да започнем в два и половина. Бихте ли подканили професор Рансъм и близките му да се подготвят?

Алън провря ръката си през моята. Попитах го как се справя.

— Още съм на краката си, синко.

Тръгнахме към Рансъмови.

Пол Фонтейн се приближи към нас и попита:

— В четири и половина?

— Става — казах. — Искате ли и Алън да дойде?

— Ако е в състояние.

— В състояние съм за всичко, което ти организираш — каза Алън, без да поглежда към инспектора. — За моргата ли става дума?

— Да. Тя е на една пресечка от „Армъри Плейс“, на…

— Мога да намеря моргата — каза Алън.

Катафалката излезе иззад ъгъла и паркира пред Понтиака. Две коли, пълни с хора от „Илай Плейс“ завършваха процесията.

— Мисля, че кметът направи великолепен жест — каза Марджъри.

— Впечатляващ човек — каза Ралф.

Слязохме по стълбите и Алън откопчи ръката си от моята.

— Преди трийсет и пет години Мърлин ми беше студент.

Марджъри му хвърли благодарна усмивка.

— Голям глупак беше.

— О — изписка Марджъри. Ралф мрачно отвори задната врата и жена му се промъкна на седалката.

Джон и аз отидохме отпред.

— Превърнаха погребението на жена ми в пропагандна кампания — изръмжа той. — Ако питат мене, петдесет процента от проклетата ми сметка се изплаща от рекламата.

Влязох в тишината на колата и последвах катафалката до крематориума.

5

— Защо трябва да ходиш в моргата? Не разбирам какъв е смисълът.

— И аз, татко.

— Цялата тая идея е абсурдна — каза Марджъри.

— Изглежда ченгетата, които бяха на службата, са дочули нещо.

— Дочули са какво?

— За изчезналия аспирант.

— Не са го дочули — казах. — Аз споменах аспиранта на Пол Фонтейн.

След миг мълчание, Джон каза:

— Е, карай.

— Но какъв е смисълът? — попита Ралф.

— В моргата има неидентифициран човек. Може да се окаже свързан със случая на Ейприл.

Марджъри и Ралф запазиха шокирано мълчание.

— Човекът в моргата може да се окаже липсващият аспирант.

— О, боже — каза Ралф.

— Разбира се, че не е — каза Марджъри. — Момчето просто е зарязало аспирантурата, това е всичко.

— Грант не би направил това — каза Алън.

— Хубаво де, ще отида в моргата, щом ченгетата искат — каза Джон.

— И аз ще отида — каза Алън. — Джон няма защо да ходи.

— Фонтейн иска аз да отида. Ти няма защо да идваш, Алън.

— Има защо.

Разговорът спря, докато паркирах пред колата на Джон. Рансъмови излязоха от задната седалка. Тъй като Алън не помръдна от мястото си, Джон се наведе към прозореца му.

— Няма ли да дойдеш, Алън?

— Тим ще ме закара вкъщи.

Джон се дръпна от колата. Майка му криволичеше по моравата, събирайки боклука.

6

Алън пресече тротоара с натежали крака. Окосената трева блещукаше по моравата. Влязохме в къщата и за миг той се обърна и ме погледна със замъглени, пълни с несигурност очи. Сърцето ми се сви. Беше забравил какво смяташе да прави след това. Той прикри объркването си, като се извърна отново и влезе в антрето.

На прага на всекидневната се спря. Завесите бяха дръпнати. Дървото блестеше и въздухът миришеше на полирол. Подредени купчинки писма, главно каталози и реклами, бяха поставени на малката масичка.

— Аха — каза Алън, седна на канапето и се облегна на кафявата кожа. — Службата за чистене — той огледа трептящата от чистота стая. — Изглежда никой няма да дойде — той се прокашля. — Мислех си, че хората винаги идват до къщата след погребение.

Беше забравил, че дъщеря му живее в друга къща.

Седнах на един стол с прекалено твърда тапицерия.

Алън кръстоса ръце на гърдите си и се вторачи в прозорците. За миг видях в очите му да се появява мимолетно чувство. След това ги затвори и заспа. Гръдният му кош се надигаше и спадаше, дишането му стана равномерно. След минута-две той отново отвори очи.

— Аха, Тим — каза той. — Добре.

— Искаш ли да ходиш в моргата?

Той изглеждаше объркан само за миг.

— И още как. Познавах момчето по-добре от Джон — той се усмихна. — Дадох му някои от старите си дрехи — някои костюми ми бяха станали прекалено широки. Момчето беше спестило достатъчно, за да си плаща обучението и наема, но не му оставаше много за друго.

По стълбите се чуха тежки стъпки. Който и да беше в къщата, той застана в антрето. Алън примигна към мене, аз се изправих и отидох до вратата на стаята. Към мене, влачейки прахосмукачка след себе си, се приближаваше едра жена по черни панталони и тениска с надпис на университета на Илиной.

— Трябва да кажа, че това беше най-голямото чистене, което съм имала през целия си целеничък живот. Другото момиче трябваше да си иде в къщи при семейството, така че довърших сама — тя ме погледна, сякаш аз носех известна отговорност за състоянието на къщата. — Шест часа.

— Много добре сте се справили.

— Вие ли ще ми кажете — тя пусна тръбата на прахосмукачката, за да погледне Алън. — Не сте много чист човек, господин Брукнър.

— Изгубих контрол над нещата.

— Ще трябва повече да се стараете, ако искате пак да идвам.

— Нещата вече са пооправени — казах. — Частна сестра ще започне да идва тук всеки ден, веднага щом я намерим.

Тя вирна главата си и ме погледна замислено.

— Трябват ми сто и двайсет долара.

Алън бръкна в един от джобовете на костюма си и извади плоско тесте с двайсетдоларови банкноти. Отброи шест и се изправи да ги даде на чистачката.

— Истинско съкровище сте, господин Брукнър — тя напъха двайсетачките в джоба си. — За мен най-удобни са четвъртъците.

— Добре — каза Алън.

Чистачката излезе от стаята и издърпа тръбата на прахосмукачката. После върна прахосмукачката до входа.

— Искате ли да се погрижа някак за това нещо с цветята?

Алън я погледна блуждаещо.

— Да го полея или нещо такова?

Алън отвори уста.

— Къде е?

— Сложих го в кухнята.

— Венците не се поливат.

— Както кажете — прахосмукачката се хласна в стената. Една врата се отвори и затвори. След няколко минути жената се върна и аз я изпратих до изхода. Тя ме стрелкаше с погледи и когато отворих вратата, каза:

— Той сигурно е като доктор Джекил и мистър Хекел или нещо подобно.

Алън донесе в антрето голям кръгъл венец с бели карамфили и жълти рози.

— Знаеш „Флори парк“, нали?

— Израснал съм в друга част на града.

— Тогава аз ще ти кажа как да стигнеш дотам — той отнесе венеца до предната врата. — Предполагам, че можеш да намериш езерото. Пада се на изток.

Излязохме навън.

— Изток е надясно — каза Алън.

— Слушам, сър — казах.

Той мина по пътеката и зави по тротоара към понтиака. Седна на мястото до шофьора и притисна до гърдите си големия венец.

Следвайки инструкциите на Алън, завих на север по „Ийстърн шор драйв“. Попитах го дали би избрал малкия плаж под скалите на юг от нас.

— Това е Бънч парк. Ейприл не идваше тук често. Прекалено много хора.

Той стискаше венеца, докато карахме на север по „Ийстърн шор драйв“. След десетина-двайсет мили преминахме в Ривъруд.

„Ийстърн шор драйв“ се стесни в път с две платна, после се разклони в две шосета, като едното тръгна на запад, а другото продължи на север през борова гора, изпъстрена от огромни нови къщи. Алън ми нареди да продължа направо. На следващото кръстовище обърнахме надясно. Колата се движеше сред гъсти сенки.

С оранжеви букви, издълбани върху кафяв дървен знак, бе написано „Флори парк“. Дългата алея сви в кръгъл паркинг, където няколко джипа и рейндж роувъра бяха паркирани срещу стена от дървета.

— Един от най-красивите паркове в страната — каза Алън, — а никой не знае за него.

Той с мъка излезе от колата.

— Насам.

Той пресече до другия край на паркинга, прескочи ниската бетонна ограда и премина през тревата до една тясна пътечка.

— Идвал съм веднъж преди. Ейприл беше ученичка в отделенията.

Попитах го дали ще ми даде аз да нося венеца.

— Не.

Пътеката отвеждаше в смесена горичка от борове и брези. Тръгнах пред Алън, отстранявайки клоните от пътя му. Той дишаше с лекота и се движеше със стъпката на свикнал да върви пеша човек. Излязохме на обширна поляна, който отвеждаше към малко възвишение. Над върха на възвишението се виждаха върховете на още дървета, а над тях — дългата плоска синя ивица от езерото. На полянката беше много горещо. Ризата ми прогизна от пот. Обърсах челото си.

— Алън — казах, — може би няма да мога да продължа.

— Защо?

— Имам проблем с подобни места.

Той се смръщи, опитвайки се да разбере какво искам да кажа. Направих предпазлива стъпка напред и в същия миг мините взривиха земята пред нас и запратиха във въздуха телата на хора. От местата, където бяха стояли краката им, бликна кръв.

— Какъв проблем?

— Откритите пространства ме правят нервен.

— Защо не затвориш очи?

Затворих очи. През дърветата се запромъкваха дребни фигури в черни дрехи. Други припълзяха до ръба на поляната.

— Мога ли да ти помогна?

— Мисля, че не.

— Тогава ще трябва сам да си помогнеш.

Двама юноши с увиснали бански излязоха от дърветата и ни подминаха. Те ни погледнаха през рамо, докато вървяха през поляната и нагоре по възвишението.

— Искаш да направя това?

— Да.

— Добре.

Направих още една крачка напред. Дребните мъже в черно се приближиха към края на гората. Цялото ми тяло залепна от пот.

— Аз ще вървя пред тебе — каза Алън. — Гледай в краката ми и стъпвай само там където стъпвам аз. Разбра ли?

Кимнах. Устата ми беше запълнена с памук и пясък. Алън се движеше пред мене.

— Не гледай нищо друго освен краката ми.

Той пристъпи напред, оставяйки ясна следа от обувката си в прашната пътека. Поставих десния си крак точно върху нея. Той направи още една крачка. Вървях след него. Побиха ме тръпки. Пътеката започна да се надига под краката ми. Малките, равномерни следи на Алън ме водеха. Най-сетне той спря.

— Можеш ли да погледнеш нагоре сега?

Бяхме на върха на хълма. Пред нас надолу по дългия горист склон се спускаше почти невидима пътека. Основното й разклонение достигаше до желязно стълбище, което слизаше към бляскава ивица пясък и все още синята вода. Навътре в езерото навътре в езерото пладноходките описваха широки, лениви кръгове.

— Нека свършим това — казах и слязох от другата страна на възвишението към безопасността на дърветата.

Щом излязох на основното разклонение на пътеката, Алън извика:

— Къде отиваш?

Посочих към желязното стълбище и плажа.

— Оттук — каза той, посочвайки по-тясното разклонение.

Тръгнах след него.

— Би ли носил това за малко? — каза той.

Протегнах ръце. Венецът беше по-тежък, отколкото очаквах. Стъблата на розите се навираха в очите ми.

— Като дете Ейприл слагаше в чантата книга и нещо за ядене и прекарваше часове в един гъстак долу накрая на тази пътека. Беше любимото й място.

Пътеката изчезна сред широките скални плочи между гъстите дървета. По шарените камъни играеха слънчеви петна. Сред камънака се скупчваха брези и кленове. Алън най-сетне спря пред назъбена скална грамада.

— Не мога да кача това нещо сам.

Без венеца щеше да е лесно; венецът го правеше трудно, нищо повече. Истинският проблем беше носенето на венеца и влаченето на Алън Брукнър с другата ръка. Сам и без усложнения, бих го направил за пет минути. Дори по-малко. Три. Двамата с Алън успяхме за около двайсет. Когато свършихме, потта бе пробила през якето ми, от което висеше един скъсан цип.

Коленичих на една плоска издатина, свалих венеца от рамото си и погледнах към Алън, който мрачно се протягаше към мене. Увих ръката си около китката му и го издърпах, докато той успя да се хване за яката на якето ми. Той се вкопчи като маймуна, докато аз го обхвана през кръста и го вдигна на издатината.

— Разбра ли защо трябваше да дойдеш и ти? — каза той, дишайки тежко.

Обърсах челото си и огледах венеца. Няколко жици и рози стърчаха, един дълъг тъмнозелен стрък папрат висеше като котешка опашка. Набутах розите обратно във венеца и навих жиците около тях. После станах и подадох ръка на Алън.

Тръгнахме по неравната повърхност, образувана от свързването на стотици каменни блокове. Той отново поиска венеца.

— Колко още има?

Алън махна с ръка към отвъдната страна на скалите. Преграда от червени кленове, широки колкото три-четири дървета, се изправяше пред ширнатата синева на езерото.

Оттатък кленовете хълмът се спускаше плавно за още около десетина метра. Плитката вдлъбнатина на пътеката се врязваше между дърветата и скалите към тясна долчинка. Плоска гранитна издатина се протягаше като човешка длан през група кленове. Под ръба на гранита се виждаха слънчеви отблясъци по езерото. Алън отново ме помоли за венеца.

— Ето го мястото — той тръгна вдървено по кафявата пътека.

След още пет-шест стъпки, той отново проговори.

— Ейприл идваше тук, за да бъде сама.

Още няколко крачки.

— Тя ценеше това.

Той пое въздух с потръпване.

— Виждам я.

Той не продума отново, докато не достигнахме гранитната издатина, която се надвесваше над езерото. Отидох до ръба на скалата. От дясната ми страна се виждаше как двете момчета, които ни бяха задминали в началото на поляната, подскачаха нагоре-надолу в дълбок вир, образуван от закривяването на крайбрежната линия на седем-осем метра под назъбената повърхност на скалата. Беше като естествена площадка за гмуркане.

Отстъпих назад от ръба.

— Това е погребението на Ейприл — каза Алън. — Истинското й погребение.

Почувствах се като натрапник.

— Трябва да й кажа довиждане.

Значимостта на действието му ме порази и аз се отдръпнах към сянката на кленовете.

Алън бавно се отдалечи към центъра на скалата. Дребният белокос мъж ми се видя величествен. Беше замислил този миг почти от мига, в който бе научил за смъртта на дъщеря си.

— Милото ми момиче — каза той. Гласът му се разтрепера. Той притисна венеца към гърдите си.

— Ейприл, аз винаги ще бъда твой баща и ти винаги ще си моя дъщеря. Ще те нося в сърцето си до деня на смъртта си. Обещавам ти, че на този, който е извършил това, няма да му се размине. Не са ми останали много сили, но ще са достатъчни за двама ни. Обичам те, детето ми.

Той пристъпи до ръба на скалата и погледна надолу. С най-тихия глас, който някога бях чувал от него, той каза:

— Твоят баща ти желае покой.

Алън се отдръпна, клатушкайки венеца в дясната си ръка. После отмести назад десния си крак, замахна напред с ръка и запокити венеца като диск през сияйния въздух. Той прелетя няколко метра и се стрелна към водата, преобръщайки се във въздуха.

Момчетата започнаха да сочат и крещят, когато видяха венеца да пада към заливчето. Заплуваха към мястото, където щеше да падне, но се спряха, когато ни видяха да стоим на скалата. Целият пръстен цопна във водата. От него се разпиляха бляскави вълнички. Венецът подскачаше по водите като сал, после се понесе към брега. Момчетата загребаха обратно към малкия плаж в подножието на стълбите.

— Все още съм неин баща — каза Алън.

7

Когато спряхме пред къщата на Джон, само блещукащите процепи между клепачите на Алън показваха, че още е буден.

— Ще почакам — каза той.

Джон отвори вратата и ме издърпа вътре.

— Къде бяхте? Знаеш ли колко е часът?

Родителите му седяха във всекидневната и ни гледаха разтревожено.

— Добре ли е Алън? — попита Марджъри.

— Малко е изморен — казах.

— Слушай, аз трябва да бягам — каза Джон. — Трябва да се върнем след половин час. Не вярвам да отнеме повече от това.

Ралф Рансъм започна да казва нещо, но Джон ме изгледа страшно и буквално ме изблъска навън. Той трясна вратата и тръгна по пътеката, закопчавайки пътьом сакото си.

— О, Боже, старецът е заспал — каза той. — Първо закъсняваме заради тебе, после го измъкваш от леглото, когато едва ли знае кой е.

— Той знае кой е — казах.

Влязохме в колата и Джон потупа Алън по рамото, докато аз подкарвах.

— Алън? Добре ли си?

— А ти? — попита Алън.

Джон дръпна ръката си. Реших да мина по моста на улица „Хърейшо“, после се сетих нещо, което Дик Мюлър ми беше казал.

— Джон, ти не ми каза, че Ейприл се е интересувала от местната история.

— Правеше някакви проучвания от време на време. Нищо особено.

— Не е ли била особено заинтригувана от моста на улица „Хърейшо“.

— Не знам нищо такова.

Блещукащите процепи между клепачите на Алън се бяха затворили. Той дишаше спокойно и равномерно.

— Защо се забавихте толкова?

— Алън искаше да отидем до „Флори парк“.

— Какво искаше да прави на „Флори парк“?

— Ейприл често ходела там.

— Какви са тия глупости? — гласът му беше вцепенен от гняв.

— Има една плоска скала над едно заливче на езерото — когато Ейприл била ученичка, обичала да ходи там на плаж и да се гмурка в езерото.

Той се отпусна.

— Ох. Възможно е.

— Алън искаше да види мястото още веднъж.

— Какво прави там? Мотаеше се в мисли за Ейприл?

— Нещо такова.

Той изсумтя по начин, който изразяваше едновременно раздразнение и пренебрежение.

— Джон — казах, — дори след като чухме Уолтър Драгонет да говори за моста на улица „Хърейшо“, дори след като ходихме там, ти не помисли, че интересът на Ейприл към моста е тема, която си струва да се повдигне?

— Не знаех много за това.

— Какво? — измърмори Алън. — Какво казахте за Ейприл?

Той разтърка очи и се изправи на мястото си, надничайки навън да разбере къде сме. Джон изпъшка и се извърна от нас.

— Говорехме за проучванията на Ейприл — казах.

— Аха.

— Казвала ли ти е за тях?

— Тя ми казваше всичко — той замълча. — Не си спомням ясно. Беше някакъв мост.

— Всъщност, било е точно за моста, по който сега ще минем — каза Джон. Бяхме на улица „Хърейшо“. На една пресечка от нас се възвишаваха укрепените брегове на река Милхейвън и ниските зидове на моста.

— Не ставаше ли дума за някакво престъпление?

— Да, за престъпление беше — каза Джон.

Погледнах към кръчмата „Грийн уоман“, докато я подминавахме, и в мига преди зидовете на моста да я отрежат от погледа ми, видях една синя кола, паркирана на циментовия паркинг до кръчмата. До колата стояха два кашона и багажникът беше отворен. В следващия момент вече трополяхме по моста. След миг вече ми се струваше, че колата изглежда като оня син лексъс, който беше проследил Джон Рансъм до „Шейди Маунт“. Наведох се напред и се опитах да го видя в огледалото, но зидовете на моста пречеха.

— Вманиачил си се с това място. Като Уолтър Драгонет.

— Като Ейприл — казах.

— Ейприл беше прекалено заета с други неща, за да има много време за местната история — в гласа му имаше горчивина.

Дълго преди да се приближим до „Армъри Плейс“, чувахме гласове да скандират от площада. „Уотърфорд — оставка! Вес — оставка! Уотърфорд — оставка! Вес — оставка!“

— Май призивът към единство не е проработил — каза Джон.

— Завий надясно оттук, за да стигнеш до моргата — каза Алън.

8

Пред входа на Милхейвънската морга имаше рампа. Когато спрях пред рампата, Пол Фонтейн излезе от един седан без означения и ме направи знак да паркирам на място, означено със САМО ЗА СЛУЖЕБНИ КОЛИ. Той стоеше приведен с ръце в джобовете на развлечения си сив костюм. Бяхме закъснели с десет минути.

— Съжалявам, моя е вината — казах.

— Предпочитам да съм тук, отколкото на „Армъри Плейс“ — отговори Фонтейн. Той бе забелязал умората на Алън. — Професор Брукнър, вие може да изчакате в чакалнята.

— Мисля, че не бих могъл — каза Алън.

— Тогава да свършваме по-бързо.

На върха на рампата Фонтейн ни въведе в антре с два пластмасови стола от двете страни на висок пепелник, претъпкан с фасове. Зад следващата врата седеше рус млад мъж с очила с лепенки и почукваше с молив по една съсипано бюро. Широки белези от акне надупчваха кожата под брадичката му.

— Събрахме се всички вече, Теди — каза Фонтейн. — Аз ще ги доведа.

— Напра’и го ти — каза Теди.

Фонтейн махна с ръка към вътрешността на сградата. Две редици от прашни флуоресцентни лампи висяха от тавана. Стените бяха боядисани в скучното тъмнозелено на военните коли.

— Трябва да ви подготвя за това, което ще видите. Не е останало много от лицето му — той спря пред четвъртата врата от дясната страна на коридора и хвърли поглед към Алън. — Може да ви се види мъчително.

— Не се грижете за мене — каза Алън.

Фонтейн отвори вратата към малка стая без мебели и прозорци. От тавана висяха флуоресцентни лампи. В центъра на стаята върху маса на колелца лежеше тяло, покрито с чист бял чаршаф.

Фонтейн отиде от другата страна на тялото.

— Това е мъжът, когото намерихме зад хотел „Сейнт Олуин“.

Той сгъна чаршафа и откри мъжа до гърдите.

Алън рязко пое дъх. По-голямата част от лицето беше нарязана на ивици, които приличаха на суров бекон. Зъбите под разкъсаната плът изглеждаха смущаващо здрави и незасегнати. Под едната празна очна ябълка стърчеше лицевата кост. Дълги рани разсичаха шията; по-широките рани върху гърдите продължаваха и под чаршафа.

Фонтейн ни остави да се приспособим към гледката върху маста.

— Намирате ли нещо познато у този човек? Знам, че не е лесно.

Джон каза:

— Никой не би могъл да го разпознае — не е останало много от него.

— Професор Брукнър?

— Би могъл да бъде Грант — Алън свали поглед от масата и се обърна към Джон. — Косата на Грант имаше такъв светлокестеняв цвят.

— Алън, това дори няма вид на коса.

— Можете ли да разпознаете този човек, професор Брукнър?

Алън погледна отново към тялото и поклати глава:

— Не мога да бъда сигурен.

Фонтейн изчака да види дали Алън ще каже още нещо.

— Дали би ви помогнало, ако видите дрехите му?

— Да, бих искал да видя дрехите му.

Фонтейн опъна чаршафа върху тялото и ни поведе към вратата. Застанахме в друго миниатюрна стая без прозорци, по същия начин както преди — Фонтейн от другата страна на маса с колелца, а ние пред нея. По масата бяха разпръснати смачкани, окървавени дрехи.

— Пред нас са дрехите, които убитият е носел в деня на смъртта си. Лятно сако от индийски памучен плат на сини и бели райета с етикет на „Хачет и Хач“, зелено поло на „Банана Рипъблик“, каки панталони на „Гап“, слипове на „Фрут ов дъ лум“, кафяви памучни чорапи, обувки от щавена кожа — Фонтейн го показваше едно по едно.

Алън повдигна орловото си лице.

— Лятно сако от „Хачет и Хач“? Това беше мое. Грант е — лицето му беше побеляло. — А и той ми каза, че ще се възнагради с малко нови дрехи с парите, които му дадох.

— Дал си пари на Грант Хофман? — попита Джон. — Освен дрехите?

— Сигурен ли сте, че това е вашето сако? — Фонтейн повдигна за раменете накъсаното, ръждиво на вид сако.

— Сигурен съм — каза Алън. Той се отдръпна от масата. — Дадох му го миналия август. Подреждахме стари дрехи. Той го пробва и му стана — той притисна устата си с ръка и се взря в съсипаното сако.

— Сигурен ли сте? — Фонтейн постави сакото обратно върху масата.

Алън кимна.

— В такъв случай, сър, бихте ли погледнали убития още веднъж?

— Той вече видя тялото — каза Джон с глас, прекалено силен за малката стая. — Не виждам какъв е смисълът да подлагате тъста ми на това мъчение още веднъж.

— Сър — каза Фонтейн, говорейки само на Алън — сигурен ли сте, че това е сакото, което сте дали на господин Хофман?

— Бих искал да не съм — каза Алън. Той изглеждаше десет години по-стар, отколкото когато хвърляше венеца в езерото.

— Вие, господа, можете да чакате във фоайето — каза Фонтейн. Той заобиколи масата и постави ръката си високо на гърба на Алън, точно под врата му. Тази нежност, цялото му поведение спрямо Алън ме изненадваха. — Изчакайте ни във фоайето.

През втората врата влезе служител по бяла тениска и бели панталони и се доближи до масата. Без да ни погледне, той започна да сгъва кървавите дрехи и да ги поставя в прозрачни пликове за веществени доказателства. Джон направи знак с очи и двамата излязохме във фоайето.

— Ама че организация — каза Джон. Той обикаляше ли, обикаляше в кръг из фоайето. Облегнах се на стената. От другата страна на стаята се чуваха тихи гласове.

При звука на стъпки Джон спря да се върти. Пол Фонтейн остана в стаята, докато Алън излизаше.

— Ще се обадя скоро — каза Фонтейн.

Алън тръгна по коридора, без да каже дума и без да се обръща.

— Алън? — извика Джон.

Алън продължи да върви.

— Някой друг е, нали?

Алън мина покрай Теди и отвори вратата към изхода.

— Тим, би ли ме оставил вкъщи, преди да откараш Джон до „Илай Плейс“?

— Разбира се — казах.

Алън излезе през вратата и тя се затвори след него.

— Какво става, по дяволите? — Докато стигне до изхода, външната врата вече се беше затворила след Алън. Когато ние излязохме, той вече се спускаше по рампата.

Застигнахме го на рампата. Джон хвана Алън под ръка, но Алън се дръпна от него.

— Съжалявам, че трябваше да видиш това — каза Джон.

— Искам да се прибера.

— Разбира се — каза Джон. Когато стигнахме до колата, той отвори вратата на стареца, затвори я след него и седна отзад. Запалих колата.

— Поне се свърши — каза Джон.

— Така ли? — попита Алън.

Изкарах колата на заден и подкарах към „Армъри Плейс“. Джон се наведе напред и потупа Алън по рамото.

— Страхотен беше през целия ден — каза Джон. — Мога ли сега да направя нещо за тебе?

— Би могъл да млъкнеш — каза Алън.

— Грант Хофман беше, нали? — попитах.

— О, Боже — каза Джон.

— Разбира се — каза Алън.

9

Намалих скоростта докато минавахме покрай кръчмата „Грийн уоман“, но синята кола беше изчезнала.

— Кому е притрябвало да убива Грант Хофман? — попита Джон.

Никой не отговори. Пътувахме в мълчание, по-скоро уплътнявано, отколкото нарушавано от звуците на другите коли и от лекия ветрец, който влизаше през отворените прозорци. На „Илай Плейс“ Джон ми каза да се върна, когато мога, и излезе от колата. После спря за момент, наведе се в прозореца на Алън и погледна към мене. Твърд, прозрачен блясък покриваше очите му като щит.

— Мислиш ли, че трябва да кажа на родителите си за Грант?

Алън не трепна.

— Ще правя, както ти решиш — казах.

Той каза, че ще остави вратата отключена за мене и се отдръпна.

Когато последвах Алън в къщата му, той се качи на горния етаж, седна на леглото и протегна ръцете си като дете, за да му сваля сакото.

— Обувките — каза той. Развързах обувките му и ги изхлузих, докато той се пипкаше с вратовръзката. Опита се да разкопчае ризата си, но пръстите му не се подчиняваха, така че аз го направих.

Той се прокашля с експлозивен звук и огромният му, властен глас изпълни стаята.

— И Ейприл ли беше толкова зле като Грант? Трябва да знам.

Трябваха ми една-две секунди да разбера какво има предвид.

— Съвсем не. Нали я видя на погребението?

Измъкнах ризата през ръцете му и я оставих на леглото.

— Бедният Грант.

Не отговорих. Алън разкопча колана си и се изправи да смъкне панталона си. Седна отново на леглото и аз доизмъкнах панталоните му.

Той ме наблюдаваше замаяно и разсъсредоточено, докато аз извадих носна кърпа, ключове и сметки от джоба на панталона му и ги поставих на нощното шкафче.

— Алън, знаеш ли защо Ейприл се е интересувала от моста на „Хърейшо“?

— Имаше някаква връзка с картината на Вюияр в тяхната всекидневна. Видя ли я?

Кимнах му, че съм я видял.

— Твърдеше, че една от фигурите в картината й напомняла някакъв мъж, за когото е чувала. Полицай — някакъв полицай, който се самоубил през петдесетте години. Не можеше да гледа картината, без да се сеща за него. Тя направи някои проучвания — много я биваше за такива работи — той намачка възглавницата под главата си. — Имам нужда от малко сън, Тим.

Отидох до вратата на спалнята и му казах, че ще му се обадя по-късно вечерта, ако той няма нищо против.

— Ела утре.

Мисля, че беше заспал, преди да заслизам по стълбите.

10

Ралф и Марджъри Рансъм, отново в черно-сребристите си анцузи, седяха един до друг на едно от канапетата.

— Съгласен съм с Джон — каза Ралф. — Тънки райета и накъдрен памучен плат, това е сакото на „Хачет и Хач“. Това е истината. Всичките тези сака изглеждат по един и същи начин. „Хачет и Хач“ са продали навярно десет хиляди такива.

В тоя момент аз влязох във всекидневната и Марджъри се наведе да ме погледне.

— Ти видя бедното момче, нали, Тим? Приличаше ли на аспирант на Джон?

Ралф се намеси, преди да успея да отговоря:

— На тоя етап Алън Брукнър не би могъл да различи Франк Синатра от Габи Хейс.

— Ами не знам — казах.

— Мамо — каза Джон силно, внасяйки ново питие от кухнята. — Тим няма идея как е изглеждал Грант.

— Точно така — потвърдих. — Аз самият съм чужденец тук.

— Сипи си едно, синко — каза Ралф. — Сега е Часът за Уточняване на Становищата.

— Така му викат в нашия център — каза Марджъри. — Час за Уточняване на Становищата. Нали е много сладко?

— Ще си донеса нещо от кухнята — казах, заобиколих канапето и погледнах картината на Вюияр над главите на Рансъмови.

Само една от фигурите на платното, едно дете, гледаше напред и извън картината, сякаш отвръщаше на погледа на зрителя. Всички останали — жените, слугите и другите деца, бяха пленени от трептенето на светлината и в обстоятелствата на събирането си. Детето, което гледаше напред, седеше само на гъстата трева, на няколко сантиметра от ослепителното петно от златна светлина. Беше на може би два-три сантиметра от действителния център на картината, където фигурата на една жена, обърната към поднос с чай, се пресичаше с един от клоните на хвойновото дърво. От мига, в който го забелязах, то стана истински център на картината, сериозно, тъмнокосо момче на седем-осем години, което се взираше скръбно, но съсредоточено, отвъд сцената и рамката — право в мене, както ми се стори. То знаеше, че е в картината, чийто смисъл се съдържа в него.

— Тим дойде тук само за да се възхищава от картините ми — обади се Джон.

— О, прелестни са — каза Марджъри. — Оная голямата в червено?

Отидох в кухнята и си налях сода. Когато се върнах, Ралф и Марджъри говореха за нещо, което днешният ден им беше припомнил, период, който навярно е бил най-злочестият в живота им.

— Никога няма да го забравя — каза Марджъри. — Мислех, че ще припадна.

— Тоя мъж на вратата — каза Ралф. — Господи, знаех какво е още щом видях колата да спира пред къщата. Той излезе и се спря, докато се увери, че това е точният адрес. После другият, сержантът излезе и му подаде знамето. Не знаех дали да рева или да го цапардосам по мутрата.

— След което получихме телеграмата и там пишеше черно на бяло: Джон Рансъм, капитан от Специалните сили, убит по време на бойни действия в Ланг Вей.

— Никой не знаеше къде съм и друг военен бил идентифициран като мене.

— Така ли стана? — попитах.

— Ама че свинщина — каза Ралф. — Ако в бизнеса направиш такава грешка, директно заминаваш.

— Учудващото е по-скоро, че грешките бяха толкова малко — казах.

— По мое мнение Джон трябваше да получи поне Сребърна звезда, ако не Медал на честта — каза Ралф. — Момчето ми се е проявило като герой там.

— Останах жив — каза Джон.

— Ралф не издържа и се разплака като дете, когато научихме — каза Марджъри.

Ралф пропусна това покрай ушите си.

— Сериозно ти казвам, дете. За мене ти си герой и аз дяволски се гордия с тебе.

Той остави празната си чаша, изправи се и отиде до сина си. Джон послушно се изправи и се остави да бъде прегърнат. И двамата нямаха вид като да са се прегръщали често.

Когато баща му го пусна, Джон каза:

— Защо не вечеряме някъде навън? Май е време вече.

— Аз плащам тоя път — каза Ралф, напомняйки ми за сина си. — Не ме изпускайте, докато съм тук — няма да е за дълго.

Когато се върнахме от „Джимис“ казах на Джон, че искам да се разходя. Ралф и Марджъри решиха да пийнат по едно преди лягане, а аз се измъкнах, извадих досието на Дамрош от багажника и тръгнах по тихите улици в красивата звездна нощ към къщата на Том Пасмор.

Част седма
Том Пасмор

1

От колоните на Том се разнасяше позната джазова музика — дишащ, властен тенор саксофон, който изпълняваше мелодията на „Звезден прах“.

— Пуснал си „Синята Роза“ — казах. — Гленрой Брейкстоун. Никога не съм го чувал в такъв добър запис.

— Появи се на компактен диск преди около два месеца.

Беше облечен в сив костюм на карета и черна жилетка. Бях сигурен, че си е подремнал след погребението. Измъкнахме се от невероятната бъркотия и се озовахме на подредения участък с канапето и ниската масичка. До обичайната колекция от бутилки, чаши и кофа за лед, лежеше кутията на диска. Взех я и се вгледах в снимката, която възпроизвеждаше първоначалната плоча — широкото лице на Гленрой Брейкстоун, наведено към мундщука на инструмента му. На шестнайсетгодишна възраст го бях мислил за старец, но снимката показваше мъж на не повече от четиридесет. Записът, разбира се, беше направен дълго преди да науча за него и ако Брейкстоун беше още жив, той навярно беше над седемдесетгодишен.

— Мисля, че се опитвам да получа вдъхновение — каза Том. Той се наведе над масата и си наля два пръста малцово уиски в дебела ниска чаша. — Искаш ли нещо? В кухнята има кафе.

Благодарих за кафето. Той отиде в кухнята и се върна след миг с димяща керамична чаша.

— Разкажи ми за моргата — той седна на стола си и ми посочи канапето пред масичката.

— Бяха извадили дрехите на убития и Алън разпозна сакото, което той е дал на аспиранта си, Грант Хофман.

— И ти ли мислиш, че това е той?

Кимнах.

— Мисля, че е бил Хофман.

Той отпи от уискито.

— Първо. Някогашният убиец Синята Роза изтезава Джон Рансъм. Навярно възнамерява да убие и него накрая. Второ. Някой друг имитира някогашния убиец Синята Роза и също се опитва да унищожи Джон. Трето. Някой друг използва убийствата на Синята Роза, за да прикрие истинските си мотиви — той отпи още малко. — Има и други възможности, но искам поне засега да се придържам към тези. И в трите случая някакъв много решителен тип е все още щастливо убеден, че полицията смята Уолтър Драгонет за извършител на неговите престъпления.

Томи Фланъгън започна да извива ефирно соло по мелодията на „Звезден прах“.

Казах на Том за интереса на Ейприл Рансъм към моста на улица „Хърейшо“ и към Уилям Дамрош.

— Записала ли е някои от разкритията си?

— Не знам. Бих могъл да разгледам офиса й и да потърся записките й. Дори не съм сигурен дали Джон е знаел нещо за това.

— Гледай Джон да не разбере, че се интересуваш от записките й — каза той. — Нека за известно време останем незабележими.

— И ти си го мислиш, нали? Имаш някакви такива идеи, нали?

— Искам да разбера кой я е убил. Искам също да разбера кой е убил тоя Грант Хофман. И имам нужда от помощта ти.

— Джон също.

— Помагай и на Джон, но бих предпочел да не му казваш за разговорите ни, докато не ти кажа, че може.

Съгласих се с това.

— Казах ти, че искам да разбера — каза Том. — Точно това е. Искам да разбера как и защо Ейприл Рансъм и този аспирант са били убити. Ако можем да помогнем на полицията на този етап, ще е чудесно. Но и да не можем, все едно. Справедливостта не е моят бизнес.

— Все ти е тая дали ще заловят убиеца на Ейприл?

— Не мога да предвидя какво ще се получи. Може да научим кой е и да не можем да направим каквото и да било. За мене това ще е приемливо.

— Но ако разберем кой е, би трябвало да можем да дадем тази информация на полицията.

— Не винаги се получава така — той се облегна назад, за да види как възприемам казаното.

— Ами ако не се съглася? Просто се връщам при Джон и забравям за разговора, така ли?

— Връщаш се при Джон и правиш, каквото намериш за добре.

— Никога няма да разбера какво се е случило. Никога няма да науча какво си свършил или открил.

— Навярно не.

Непоносима ми беше мисълта да си отида, без да знам какво ще прави — трябваше да знам какво ние двамата бихме могли да открием.

— Ако си мислиш, че ще взема да си тръгна, не си наред — казах.

— Браво — усмихна се той. Навярно и за миг не бе допускал, че ще отхвърля условията му. — Ела горе. Ще ти покажа играчките си.

2

В левия край на голямата стая на долния етаж, след шкафовете за аудисистемата и след рафтовете, претъпкани с компактни дискове, имаше стълбище, което водеше на втория етаж. Том вървеше напред през едно стъпало от мене, като обясняваше:

— Искам да започнем от самото начало. Ако нищо друго не излезе, поне искам да разбера убийствата на първата Синя Роза. Дълго време Леймънт — както и ти, Тим — смяташе, че случаят е приключен. Но мисля, че постоянно го е гризяло съмнение.

На върха на стълбището той се обърна да ме погледне.

— Той ми разказа цялата история на убийствата на Синята Роза два дни преди смъртта си. Връщахме се със самолет от Ийгъл Лейк и смятахме да отседнем в „Сейт Олуин“ — той се изсмя. — Две монахини на предните седалки едвам не си строшиха вратовете от усилието да чуят всичко. Леймънт каза, че самоубийството на Дамрош е било нещо като неправомерен арест — по това време той вече знаеше, че дядо ми е убил Дамрош. Леймънт правеше две неща едновременно. Той ме подготвяше да посрещна истината за дядо ми.

Той отстъпи, за да се кача на площадката.

— А второто нещо…

— … беше да ме заинтригува с убийствата на Синята роза. Мисля, че това щеше да бъде следващата ни съвместна работа. Знаеш ли какво означава това? Ако не беше убит, Леймънт и аз бихме могли да спасим живота на Ейприл Рансъм.

Лицето му се сгърчи.

— Ето нещо, което бих искал да разясня.

— Аз също — казах. Имах своите собствени мотиви да искам да науча кой е първият убиец Синята Роза.

— Добре — каза той.

Сега Том не изглеждаше отпуснат, отегчен, безразличен или отчужден. Не изглеждаше объркан или нещастен. Бях виждал всички тези неща у него много пъти, но никога не го бях виждал обхванат от добре контролирана възбуда. Никога не ми беше позволявал да видя тази му стоманена страна. Изглежда беше неговата най-същностна част.

— На работа — Том се извърна, тръгна по коридора към това, което някога е било вратата на спалнята на Леймънт фон Хайлиц, и влезе.

Когато влязох след него, старата спалня беше тъмна. Първото ми впечатление беше за хаос, подобен на хаоса от долния етаж, като при скоростна разпродажба. Долових смътните очертания на бюра и шкафове, и на нещо, напомнящо стъклените повърхности на няколко телевизора. Тъмни етажерки, пълни с книги, покриваха по-голямата част от стените. Плътна тъмна завеса покриваше прозореца. В дъното на стаята Том запали една халогенна лампа и аз най-сетне разбрах, че телевизорите са всъщност монитори на компютри.

Той методично обиколи стаята, запалвайки лампи, докато аз си давах сметка, че кабинетът му изпълнява две функции: старата главна спалня на къщата беше една доста по-подредена версия на долната стая. Тук Том живееше и работеше. До една от стените с книги имаше три компютърни станции; четвърти, много по-голям компютър беше поставен на дървеното бюро до затъмнения прозорец. Шкафове за документи с пластмасови кутии за минидискове върху тях стояха до всяка от станциите и от двете страни на бюрото. До една от станциите имаше професионална копирна машина. Аудиотехника запълваше две високи лавици на библиотеката от лявата ми страна. Пред друга стена от книги имаше дълго червено кожено канапе като у Алън Брукнър, с карирано одеало, сгънато от едната му страна. Под прав ъгъл спрямо канапето стоеше кресло със същата тапицерия. До тях имаше стъклена масичка с книги и списания, с няколко бутилки и кофа за лед, както на долния етаж. Върху лъскавата бяла облицовка на камината от високи кристални вази се протягаха жълти орхидеи. Стръкове от жълти фрезии изригваха от една плътна синя ваза, поставена на някакъв нисък черен уред.

Лампите хвърляха меки кръгове светлина, които позлатяваха изплискващия се към етажерките килим. Орхидеите разтваряха чувствените си устни и се навеждаха напред.

Чудех се колцина ли са били поканвани в тази стая. Бих се обзаложил, че само Сара Спенс е влизала тук преди мене.

— На връщане от Ийгъл Лейк баща ми ми каза нещо, което никога не съм забравял. Отвреме-навреме трябва да се връщаш към началото и да огледаш всичко по нов начин.

Том постави чашата си на бюрото и пое в ръка книга, подвързана в сиви платнени корици. Завъртя я в ръцете си, после я завъртя още веднъж, сякаш търсеше заглавието.

— След което добави: Отвреме-навреме имаш много силни причини, поради които не можеш или не желаеш да направиш това.

Той отново потърси невидимото заглавие. Дори на гърба на корицата не пишеше нищо.

— Тъкмо това ще направим спрямо случая на Синята Роза. Ще се върнем в началото, в началото на едно-две неща, и ще се опитаме да видим всичко по новому.

Усетих припламване на огромно смущение, нищо повече.

Том Пасмор постави странната книга обратно на бюрото и се приближи към мене с протегнати ръце. Вдигнах старото износено куфарче и му го подадох.

Моментът на смущение имаше привкус на вина.

Том включи копирната машина. Тя забръмча. Дълбоко във вътрешността й блесна ярка светлина.

Той извади от куфарчето дебела купчина от пожълтяваща хартия. Горният лист бе разкъсан на две места, сякаш някой се беше опитвал да прегледа долните страници, без да махне ластиците, с които са привързани. Ластици обаче нямаше. Пред погледа ми изникнаха два жилави, скъсани четиридесетгодишни ластици, които лежат отпуснато в някоя гънка на дъното на чантата.

Той постави документите в машината.

— По-добре да прекалиш с предпазливостта си — той повдигна горната страница и залепи с лепенки скъсаните места. След това подравни купчината хартия и я намести цялата на една от плоскостите. Завъртя едно копче.

— Ще направя по едно копие и за двама ни — той натисна друго копче и направи крачка назад. Нажежената светлина отново блесна и два чисти листа излязоха отстрани на машината.

— Добра машинка — каза й Том, после се обърна към мене с крива усмивка и каза: — Не си изнасяй работата на улицата, както ми каза веднъж един много мъдър човек.

3

Чисти бели листа изскачаха от копирната машина.

— Познаваш ли Пол Фонтейн или Майкъл Хоуган?

— Знам по нещичко и за двамата.

— Какво знаеш? Интересува ме.

Без да изпуска от очи машината, Том отстъпи назад и се протегна за чашата си. Той приседна на ръба на канапето, все още наблюдавайки как листовете изскачат от машината.

— Фонтейн е велик детектив. Има изумително много успешно приключени случаи. Въобще не броя тези, които си признават сами. Смятат го за геният на залата за разпити. А Хоуган е може би най-уважаваното ченге в Милхейвън — свършил е много работа като следовател по убийствата и преди две години е бил повишен в сержант. Според това, което съм видял, дори хората, които би трябвало да му завиждат, са му много верни. Впечатляващ човек е. И двамата са впечатляващи, но Фонтейн се прави на шут, за да го скрие.

— Стават ли много убийства в Милхейвън?

— Повече, отколкото човек би могъл да очаква. Сигурно средно по едно на ден. В началото на петдесетте вероятно е имало по около две седмично — така че Синята роза предизвиква истинска сензация.

Том се изправи да огледа как вървят листата от досието през машината.

— Ти знаеш какви са повечето убийства. Или са свързани с наркомания, или са битови. Връща се човечецът вкъщи пиян, сбива се с жена си и я пребива до смърт. На жената й писва мъжът й да я лъже и го застрелва със собствения му пистолет.

Том отново провери машината. Удовлетворен, седна на ръба на канапето.

— Все пак отвреме-навреме се случва по нещо, което мирише по-различно от обикновено. Учителка от Милуоки, дошла да види братовчедка си, изчезва по пътя към някой търговски център и свършва гола на полето, с вързани ръце и крака. Един интернист беше убит в мъжката съблекалня на стадиона в началото на мача. Пол Фонтейн разгада тези случаи — говори с кого ли не, проследи всички възможни нишки и стигна до присъди.

— Кои бяха убийците?

— Загубеняци — каза Том. — Тиквеници. Не са имали връзка с жертвите си, просто са видели някого, за когото са решили, че искат да го убият, и са го убили. Ето защо Фонтейн е блестящ уличен детектив. Той души наоколо, докато събере всички парченца, направи ареста и подреди пъзела. Аз не бих могъл да реша тези случаи. На мене ми трябва хартиена следа. Някакъв дегенерат, който намушква доктор в тоалетната, измива кръвта от ръцете си, купува си хот-дог и се връща да си седне на мястото — такъв не го грози никаква опасност от моя страна — той ме погледна натъжено. — Моят вид разследване понякога изглежда да е на изчезване.

Том взе купа с оригиналните документи от машината и го прибра обратно в куфарчето. Единият куп с копията постави на бюрото си, а другият подаде на мене.

— Нека ги прелистим набързо тая вечер, за да видим дали няма да хвръкне някоя и друга искрица.

Все още мислех за Пол Фонтейн.

— От Милхейвън ли е Фонтейн?

— Не знам от къде е — каза Том. — Мисля, че е дошъл тук преди десет-петнайсет години. Някога полицаите винаги работеха по родните си места, но сега се местят, търсят си повишение и по-добра заплата. Половината от нашите следователи не са тукашни.

Том стана от канапето, отиде до първата работна станция и включи компютъра, като натисна с крак едно копче на разклонителя под него. След това отиде до втората и третата станция и направи същото. После седна на бюрото си и се наведе, за да включи и тоя компютър.

— Я да видим какво ще можем да открием за тоя твой номер на кола.

Пръстите на Том заиграха по клавишите и по монитора премина поредица от различни екрани. Последният беше серия от кодове, наредени в една редица. Том постави диск в драйв Б — дотолкова разбирах въз основа на личния си опит — и набра няколко цифри по телефона, закрепен на модема му. Екранът остана за миг празен, след което изписа отново с prompt.

Том изписа някакъв код и натисна enter. Екранът отново угасна, след което се появи LC?

— Какъв беше оня номер?

Показах му листчето, той набра номера и отново натисна enter. Номерът остана на екрана. Той натисна копче, на което пишеше receive.

— Сега си в Картотеката на автомобилния департамент, така ли?

— Истината е, че стигнах до автомобилите през компютъра на „Армъри Плейс“. Той работи по двайсет и четири часа в денонощието.

— Влязъл си директно в централния компютър на полицейското управление?

— Аз съм компютърен бандит.

— Защо тогава не извади архива на Синята Роза от компютъра?

— Компютъризираните архиви водят началото си само отпреди осем-девет години. Ето го, тръгна. Има нужда от известно време, за да премине през файла.

Компютърът на Том даде знак за получаване на информация, след което изписа: ЕЛВИ ХОЛДИНГС, КОРП., 4-ТА ЮЖ УЛ 503, МИЛХЕЙВЪН, ИЛ.

— Това е собственикът на твоя лексъс. Я да видим дали ще научим нещо повече.

Том натисна enter отново, премина през редица от команди, които не можах да проследя, и записа нов код.

— Сега ще използваме полицейския компютър, за да намерим достъп до Спрингфийлд и да видим какво представлява тази компания.

Той прехвърли няколко менюта, преминавайки през различни нива на щатските архиви, докато стигна до списък на корпорации, които изпълниха екрана. Всичките започваха с буквата А. Имената и адресите на директорите следваха имената на корпорациите. Той прелисти бързо надолу по екрана, размазвайки имената и цифрите, докато стигна до Е. ЕБ КОРП. ЕГАЛ КОРП. ЕГЪН КОРП. Когато стигна до ЕЛВА КОРП., тръгна бавно надолу и най-сетне стигна до ЕЛВИ ХОЛДИНГС КОРП.

Под името стоеше същия адрес на Четвърта южна улица в Милхейвън и информацията, че компанията е била инкорпорирана на 23 юли 1973 година. Отдолу бяха имената на директорите:

АНДРЮ БЕЛИНСКИ 4-ТА ЮЖ УЛ 503 МИЛХЕЙВЪН, ПРЕЗИДЕНТ

ЛИЪН КЕЙСМЪНТ 4-ТА ЮЖ УЛ 503 МИЛХЕЙВЪН, ВИЦЕПРЕЗИДЕНТ

УИЛЯМ РИЦМАН 4-ТА ЮЖ УЛ 503 МИЛХЕЙВЪН, КАСИЕР.

— Все по-загадъчно и по-загадъчно — каза Том. — Кой е неуловимият Ел Ви? Мислех, че някой от тези приятелчета ще се казва Ленард Волман или нещо подобно. И правдоподобно ли ти се вижда, че съдружниците в тая корпорация живеят заедно в някаква мъничка къща? Я да поразгледаме още.

Той записа имената на лист хартия и излезе по начина, по който беше влязъл в щатските картотеки. След това от модема се прехвърли в една програма, която се казваше „нетуърк“. Започна да натиска копчета и посочи към компютъра от първата станция, която започна да бръмчи.

— Мога да командвам всичките си машини от тук. За да не се налага да използвам милиони различни флопита, имам най-различна информация, складирана на твърдите дискове на другите компютри. Там, наред с много други неща, имам обърнати телефонни указатели за стотина най-важни градове. Хайде да разгледаме Милхейвънския обърнат указател. Бог да ги благослови суперкомпютрите.

Той набра няколко случайни на вид букви, изписа адреса на Четвърта южна улица и след две секунди машината извади: ПОЩА ЕКСПРЕС/ФАКС, заедно с телефонния номер.

— По дяволите.

— Поща експрес? — попитах. — Какво е това?

— Сигурно е нещо, където наемаш номерирани кутии — нещо като частни пощенски кутии. Като се има предвид адреса, мисля си, че е редица от такива кутии и гише за факс.

— Законно ли е да даваш подобно място като свой адрес?

— Разбира се, но ние още не сме свършили. Нека да видим дали тия типове въобще някога са се появявали в нормалния телефонен указател на Милхейвън през, да кажем, последните петнайсет години.

Той се върна към названието „нетуърк“, изписа същия краен код и премина през други файлове на указателя. Набра цифрата 91, след което на мониторите и на двата компютъра се появи дълъг списък, започващ с А, заедно с адресите и телефонните номера.

— Иди на другия компютър и следи да не пропусна някое от тези имена.

Седнах на страничния компютър. Екранът прескочи до имената, започващи с Б.

— Трябва ни Андрю Белински — каза Том и прехвърли Б-тата, докато стигна до БЕЛИ. Тук той забави и тръгна ред по ред по БЕЛИАРД, БЕЛИБАС, БЕЛИК, БЕЛИКО, БЕЛИН, БЕЛИНА, БЕЛИНЕЛИ, БЕЛИСИМО, БЕЛМАН.

— Пропуснах ли го, или няма такъв?

— Няма Белински — казах.

— Хайде да опитаме с Кейсмънт.

Той бързо прелисти до К и прехвърли скоростно имената до КЕЙС. Следваше КЕЙСМЪНТ. КЕЙСМЪНТ, АРТЪР; КЕЙСМЪНТ, РОДЖЪР; КЕЙСМЪНТ, ХЮ. Нямаше ЛИЪН.

— Мисля, че знам какво ще се окаже, но нека опитаме и с последния.

Той прескочи мигновено до Р и прелисти електронните страници. Имаше един РИЦМАН, записан в указателя от 1991 година — РИЦМАН, ОКСАР, ул. „Фон дю Лак Драйв“ 5460.

— Какво ще кажеш? Или не съществуват, или нямат телефони. Кое ти се вижда по-вероятно?

— Може би не са се вписали в указателя.

— При мене няма невписани в указателя — той ми се усмихна, горд с играчките си. — Може би се крият — можеш да получиш телефона си под друго име, което прави невъзможно откриването ти. Но преди пет години може би не са знаели, че няма да искат да бъдат намирани през 1991. Я да видим указателя за 1986 година.

Отново връщане назад, отново удар по клавишите и всички вписани и невписани телефони на Милхейвън за 1986 година се появиха на двата екрана. Нямаше никакви БЕЛИНСКИ, имаше ги същите трима КЕЙСМЪНТ плюс един Джеймс, нямаше РИЦМАН, УИЛЯМ.

— Хайде да скочим на 1981, да видим дали ги няма там.

Указателят за 1981 нямаше БЕЛИНСКИ, имаше КЕЙСМЪНТ, АРТЪР И РОДЖЪР, но без ХЮ, и РИЦМАН, ОСКАР, който вече беше на ул. „Фон дю Лак Драйв“ 5460.

— Мисля, че картинката е ясна, но нека от чиста проклетия проверим 1976 година.

Никакъв БЕЛИНСКИ. КЕЙСМЪНТ, АРТЪР, но без компанията на РОДЖЪР. РИЦМАН, ОСКАР, вече на ул. „Фон дю Лак Драйв“ 5460.

— Закъсахме — казах.

— Нищо подобно — каза Том. — Доста напреднахме. Открихме много интересно обстоятелство, че колата, която си видял да следи Джон, е собственост на компания, инкорпорирана в щата Илиной с условен адрес и под три различни фалшиви имена. Чудя се дали Белински, Кейсмънт и Рицман са също така фалшиви лица.

Попитах го какво разбира под „фалшиви лица“.

— За да направиш корпорация, имаш нужда от президент, вицепрезидент и касиер. Ясно е, че някой е попълнил документите на корпорацията Елви холдинг. Ако трябва сега да изказвам догадки, бих казал, че лицето, което е записало корпорацията през 1973 година, е било добрият стар ЛВ. попълването на документите обаче може да стане от само един човек. Попълващият може да измисли имената на съдружниците си.

— Така че един от тези трябва наистина да съществува.

— Така е, но той би могъл да съществува под някакво съвсем различно име. Помисли си хубаво, Тим. През последните няколко дни Джон споменавал ли е някой, чието име започва с буквата В?

— Мисля, че не — казах. — Той въобще не ми говори много за себе си.

— Предполагам, че не си чул и Алън Брукнър да споменава някого с инициали ЛВ?

— Не, не съм — това беше обезпокояващ въпрос. — Нима допускаш, че тези убийства биха могли да имат нещо общо с Алън?

— Те имат много общо с Алън. Кои са жертвите? Дъщеря му. Най-добрият му аспирант. Но не вярвам Алън да е в опасност, ако това е, което те притеснява.

Усетих, че се успокоявам.

— Привързан си към него, а?

— Мисля, че си има вече достатъчно проблеми — казах.

Том се наведе напред, опря лакти на коленете си и каза:

— Така ли?

— Мисля, че страда от болестта на Алцхаймер. Успя да се мобилизира за погребението, но се опасявам, че отново ще рухне.

— Преподавал ли е миналата година?

— Да, изглежда, но не мога да си представя как ще го прави през следващата. Проблемът е, че ако напусне, цялата катедра по религия в „Аркхам“ ще бъде закрита и Джон ще загуби работата си. Дори Алън се тревожи за това — той се е борил да изкара миналата година отчасти заради Джон — вдигнах ръце. — Ще ми се да можех да помогна някак. Уредих частна сестра, която ще идва при Алън всеки ден, но това е всичко, което мога.

— Има ли той средства за това? — Том изглеждаше замислен и аз внезапно разбрах над какво. Чудех се на колко ли хора е помогнал, безшумно и анонимно.

— Алън е доста добре осигурен — казах бързо. — Ейприл се е погрижила за това.

— В такъв случай Джон също едва ли има поводи за безпокойство.

— Джон има сложни чувства по отношение на парите на Ейприл. Мисля, че е въпрос на гордост.

— Интересно — каза Том.

Той се изправи и погледна към монитора си, който все още показваше името и адреса на Оскар Рицман.

— Я да огледаме за тия имена в каталога на ражданията и смъртите. Това е малко нещо като да търсиш игла в купа сено, но защо пък не?

Той започна да натиска клавиши и екранът пред мене за миг се изпразни. По тъмносивия фон замаршируваха редици с кодове. Том изписа Белински, Андрю, Кейсмънт, Лиън и Рицман, Уилям. Имената се появиха на моя екран. Други кодове, които навярно се отнасяха до модема, ги изместиха. Екранът отново се изпразни, след което се появи и запулсира надпис ИЗДИРВАНЕ.

— И сега просто чакаме, така ли?

— Е, бих желал да поогледам тоя файл — каза Том. — Но преди да направим това, нека поговорим малко за идеята за мястото.

Той отпи още малко уиски, изправи се, отиде пак до канапето и седна. Аз седнах на креслото. Очите му почти искряха от възбуда, така че се почудих как въобще съм могъл някога да си мисля, че са като промити.

— Ако не Уилям Дамрош, кое е тогава общото за жертвите на Синята Роза?

В краткия миг, през който Том Пасмор и аз изчакахме другия да заговори, и двамата, бих се заклел в това, мислехме едно и също нещо.

Най-сетне наруших мълчанието.

— Хотелът „Сейт Олуин“.

— Да — каза Том тихо.

4

— Когато слязохме с Леймънт от самолета от Ийгъл Лейк, отидохме в „Сейнт Олуин“. Прекарахме там последната нощ в живота му. „Сейнт Олуин“ беше мястото, където бяха станали убийствата — вътре в него, зад него, от другата страна на улицата.

— Ами Хайнц Стенмиц? Неговият магазин е на пет-шест преки от „Сейнт Олуин“. Пък и няма никаква връзка между Стенмиц и хотела.

— Може би има връзка, за която не знаем — каза Том. — Помисли си за това, също. Колко време минава между убийствата на Арлет Монаган и Джеймс Тредуел? Пет дни. Колко е времето между Тредуел и Монти Лиланд? Пет дни. Колко е времето между Монти Лиланд и Хайнц Стенмиц? Почти две седмици. Повече от два пъти над срока, който разделя другите три убийства. Виждаш ли някакъв смисъл в това?

— Опитал се е да спре, но не е могъл. Не е успял да се въздържи — накрая отново го е подтикнало да тръгне да убива — погледнах към святкащите очи на Том и се помъчих да си представя какво мисли. — Или може би някой друг убива Стенмиц — както и в случая с Ланг, може да е замаскирано чрез Синята Роза убийство по съвсем други причини.

Той ми се усмихна почти с гордост и пряко себе си аз почувствах удовлетворение, задето съм отгатнал мислите му.

— Възможно е и това — каза Том и аз разбрах, че въобще не съм отгатнал мислите му. Гордостта ми се спаружи. — Но все пак мисля, че дядо ми е бил единственият имитатор на Синята Роза.

— Какво тогава е твоето мнение?

— Мисля, че си частично прав. Мисля, че е бил същият човек, но с различен мотив.

Признах си, че нищо не разбирам.

Том се наведе напред с очи, искрящи от възбуда.

— Пред нас е отмъстителен, безмилостен човек, който прави всичко по предварителен план. Какъв е мотивът му за първите три убийства? Може би е имал зъб на „Сейнт Олуин“?

Кимнах.

— На всеки пет дни в продължение на петнайсет дни той убива някого в района на „Сейнт Олуин“, единият път дори вътре в „Сейнт Олуин“. След което спира. На тоя етап колцина посетители ще са останали в „Сейнт Олуин“? Той се е превърнал в обиталище на призраци.

— Да, но…

— След което убива Стенмиц. А кой е Хайнц Стенмиц? Любезният махленски сексманиак на Пигтаун. Другите три жертви биха могли да бъдат които и да е — те са заложници. Но когато някой нарушава навиците си, за да убие един насилник на малки момчета, един активен мръсник, мисля, че това не е убийство на случайна жертва.

Той се облегна назад. Беше казал всичко. Очите му още горяха.

— Така че това, което търсиш — казах, — е отмъстителен, безмилостен човек, който има зъб на „Сейнт Олуин“… и…

— И…

— И син.

— И син — каза Том. — Точно така. Тоя вид мъж, за когото говорим, не би могъл да понесе някой да блудства със собственото му дете. Ако научи за подобно нещо, той трябва да убие мъжа, който го е направил. Причината, поради която никой досега не се е сетил за това, е, защото тъкмо това е изглеждала причината, поради която Стенмиц е бил убит — той се изсмя. — Разбира се, че това е причината, поради която е бил убит! Само че не Дамрош го е убил.

Изгледахме се за миг. После и аз се изсмях.

— Мисля, че и двамата знаем доста за Синята Роза — каза Том, все още усмихвайки се на собствената си разпаленост. — Той не е спрял просто защото дядо ми току-що е бил гарантирал безнаказаността му, убивайки Уилям Дамрош. Ние приемахме това за дадено през цялото време, но сега, когато поставих Синята Роза на фокус, мисля, че е спрял, защото е бил приключил — приключил е бил дори преди да убие Хайнц Стенмиц. Извършил е това, което е възнамерявал — разчистил си е сметките със „Сейнт Олуин“, каквито и да са били те. Ако е смятал, че „Сейнт Олуин“ му дължи нещо все още, той би продължил да оставя нови трупове наоколо на всеки пет дни, докато почувства удовлетворение.

— Какво тогава го е тласнало да започне отново преди две седмици?

— Може би е започнал да размишлява над старата си обида и е решил да съсипе живота на сина на стария си работодател.

— И може би няма да спре, докато не убие Джон.

— Джон със сигурност е в центъра на тези нови убийства — каза Том. — Което те поставя доста близко до този център, ако си забелязал.

— Искаш да кажеш, че Синята Роза би могъл да ме избере за следващата си жертва?

— Не ти ли е хрумвало, че може би си в опасност?

Глупаво е, но не ми беше хрумвало и Том навярно забеляза съмнението и озадачението, изписано по лицето ми.

— Тим, ако искаш да се върнеш към нормалния си живот, не виждам защо да не го направиш. Забрави за всичко, което си говорихме преди малко. Можеш да кажеш на Джон, че трябва да спазиш някакви срокове, да отлетиш за Ню Йорк и да се върнеш към истинската си работа.

— Някак си — казах, опитвайки се да изразя нещо, което не бях изричал с думи до тоя момент, — работата ми изглежда свързана с всичко това, за което говорихме до сега. Непрестанно ме навестява чувството, че някакъв отговор, някакъв ключ, е скрит някъде около мене — просто трябва да си отворя очите.

Том ме гледаше съсредоточено, без да издава мислите си.

— Освен това искам да науча името на Синята Роза. Няма да побягна точно сега. Не искам да се върна в Ню Йорк и след седмица ти да ми се обадиш и да ми кажеш, че Джон е бил убит с нож в непосредствена близост до „Айдъл ауа“.

— Само не забравяй, че това не е роман.

— Във всеки случай не е романът „Малки женички“ — казах.

— Твоя работа — той погледна към монитора на бюрото си, където сигналът за издирване продължаваше да пулсира. — Разкажи ми за Ралф Рансъм.

5

След като описах разговора си с бащата на Джон на погребението, Том каза:

— Не знаех, че баща ти е работил в „Сейнт Олуин“.

— Осем години — казах. — Беше оператор на асансьора. Уволниха го наскоро след като убийствата спряха. Пиянството му се влоши, след като загина сестра ми. Година по-късно той се стегна и получи работа на конвейера на „Галакси Корпорейшън“.

— Сестра ти ли? — попита Том. — Имал си сестра, която е загинала? Не знаех — той ме погледна изпитателно и аз видях как по лицето му се изписа внезапно разбиране. — Искаш да кажеш, че е била убита?

Кимнах безмълвно, развълнуван от бързината и прецизността на неговата проникновеност.

— Близо до вас ли се случи? — той искаше да каже: близо до хотела ли се случи?

Казах му къде беше убита Ейприл.

— Кога?

Мислех си, че той вече знае, но му казах датата и после му разправих как се затичах през улицата, за да й помогна, и как ме блъсна колата. Том знаеше това, но не знаеше нищо друго.

— Тим — каза той и примигна. Чудех се какво ли му минава през ума. Нещо го бе поразило. Той започна отново. — Това е било пет дни преди убийството на Монаган.

Той седеше и ме зяпаше с отворена уста.

Усетих, че и моята уста увисва. Винаги тайно съм бил убеден, че Синята Роза е убиецът на сестра ми, но до тоя момент никога не бях мислил за връзката между датите.

— Ето защо си в Милхейвън — каза той. После се загледа с празен поглед в масичката и каза на себе си. — Ето защо си в Милхейвън.

Той се обърна към мене почти с почуда:

— Ти не си дошъл заради Джон, а си искал да разбереш кой е убил сестра ти.

— Дойдох и заради двете неща.

— Ти си го видял — каза Том. — Боже господи, ти си видял синята Роза.

— За около секунда. Не видях лицето му — просто един силует.

— Ама че тип! Ама че проклетник! Дълбока вода си ти! — той клатеше глава. — Ще трябва да не те изпускам от очи. Седял си върху тая информация от седемгодишната си възраст и чак сега ми я казваш! — той сложи ръце върху главата си, сякаш тя иначе щеше да полети във въздуха. — През цялото време е имало още едно убийство на Синята роза, за което никой не е знаел. Не е успял да се подпише, защото ти си се затичал и те е блъснала колата. Така че той е изчакал пет дни и отново го е направил — той продължаваше да ме гледа с изумление. — След което никой не е свързал сестра ти със Синята Роза, понеже тя не се е връзвала по никакъв начин с обвинението срещу Дамрош. Дори ти не си включил това в книгата си.

Той свали ръце от главата си и ме заразглежда.

— Какво още държиш под ключ в себе си?

— Мисля, че това е всичко.

— Как се казваше сестра ти?

— Ейприл.

Той отново зяпна.

— Не се учудвам, че си дошъл. Не се учудвам, че не искаш да си тръгнеш.

— Ще си тръгна, след като разбера кой е бил.

— Сигурно е като да… Сигурно цялото ти детство оттам насетне е било като в сянката на някакво чудовище. За тебе Торбалан е бил реалност.

— Минотавърът.

— Да — очите на Том горяха с разбиране, съчувствие и още нещо, нещо като възхищение. После компютърът изпука и двамата погледнахме към екрана. На сивия фон се появиха редици с информация. Изправихме се и се доближихме към бюрото.

БЕЛИНСКИ, АНДРЮ, ТИЪДЪР „ТЪРНЪР“ 146 ВАЛИ ХИЛ РОДЕН: 1.6.1940 УМРЯЛ: 8.6.1940

КРАЙ НА ИЗДИРВАНЕТО НА БЕЛИНСКИ

КЕЙСМЪНТ, ЛИЪН КРАЙ НА ИЗДИРВАНЕТО НА КЕЙСМЪНТ

— Сигурно сме разговаряли, когато информацията за Белински се е появила. Този Белински обаче никога не е бил съдружник в „Елви Холдинг“ — бил е на една седмица, когато е умрял, което е единствената причина, поради която датата на смъртта му е влязла в компютъра. Когато са на такъв малък интервал, слагат и двете. В компютъра обаче няма нищо за Лиън Кейсмънт. Ще научим за Рицман след около десет минути.

Отдалечихме се от машината. Аз седнах на креслото, сипах си минерална вода от една бутилка и добавих лед от кофата. Том крачеше напред-назад пред масичката с ръце в джобовете, като ми хвърляше погледи крадешком отвреме-навреме.

Най-сетне той спря.

— Баща ти най-вероятно го е познавал.

Дадох си сметка, че е така — баща ми навярно беше познавал Минотавъра.

— Ралф Рансъм не си ли спомни още някого, когото е уволнил по горе-долу същото време? Мисля, че ще трябва да започнем от тук, докато не попаднем на нещо друго. Той или някой от управителите му е уволнил тоя — Минотавъра. За отмъщение Минотавърът решава да съсипе хотела. Ако започнеш да разпитваш за тия неща и ако е имало някакъв друг възможен мотив, той сигурно ще изникне в разговора.

— Ти очакваш хората да помнят много далечни неща.

— Знам — той отиде до втората станция и седна на стола пред компютъра. — Какво е било името на дневния управител?

— Бандолайър — казах. — Боб Бандолайър.

— Я да видим дали е още в указателя — Том извика указателя на свободната машина и прелисти имената, започващи с Б. — Няма Бандолайър. Може би е в старчески дом, може да се е преместил в друг град. Само за забава нека да потърсим Гленрой.

Около една минута размазаните имена прелитаха през компютъра.

— Така става много бавно. Ще го поискам направо — той изпразни екрана и набра БРЕЙКСТОУН, ГЛЕНРОЙ.

Машината зацъка и на екрана се появиха името, адресът и телефонът. БРЕЙКСТОУН, ГЛЕНРОЙ ЛИВЪРМОР 670, 542–5500.

Том ми смигна.

— Всъщност, знаех, че все още живее в „Сейнт Олуин“. Просто исках да се изфукам. Нали бащата на Джон ти е казал, че Брейкстоун е познавал всички в хотела? Може би ще успееш да го разприказваш.

Той ми записа телефонния номер на саксофониста върху лист хартия и аз отидох до него да го взема.

— Чакай, я да видим къде е живеел този изряден управител по времето, когато са били извършени убийствата.

Застанах зад него, докато той извика Милхейвънския указател за 1950 година и скочи на имената с Б. Намери адреса за пет секунди.

БАНДОЛАЙЪР, РОБЪРТ СЕДМА ЮЖНА УЛ 17, 2–4581

— Добрият стар Боб не е трябвало да пътува дълго за работа, а? Живеел е на една пряка от хотела.

— Живееше точно зад нас — казах.

— Може би ще успеем да разберем докога е живял там — Том извика указателя за 1969. БАНДОЛАЙЪР, РОБЪРТ все още живееше на Седма южна улица. — Човек с навици! — той извика указателя за 1970 година и го намери все още на същото място, но с нов телефон. През 1971 година пак там, но отново с друг телефон. — Ама че работа — каза Том. — Защо човек си сменя телефонния номер? Обаждания на някакъв луд? Укриване от някого?

През 1975 година вече го нямаше в указателя. Том се върна назад през 1974 и 1973 и го откри в 1972 година.

— Значи е напуснал града или е отишъл в старчески дом, или, ако съвсем нямаме късмет, е умрял някъде през 1972 година — той написа адреса на същия лист и ми го подаде. — Би могъл да отидеш на тоя адрес и да разговаряш със сегашните обитатели. Би могъл да поразпиташ съседите му. Все някой ще знае какво е станало с него.

Той се изправи и хвърли поглед към другите компютри, които продължаваха да издирват. След това се върна към масичката и взе питието си.

— Наздраве за изследователската работа.

Аз отпих от водата си.

Компютърът цъкна и информацията започна да се появява на двата екрана.

— Какво ще кажеш, а? — Том се върна на бюрото си. — Картотеката на раждания и смърти ни говори.

Той се наведе и започна да записва нещо. Станах и погледнах през рамото му.

РИЦМАН, УИЛЯМ ЛИЪН 34 СЕВЕРНА УЛ 346 МИЛХЕЙВЪН РОДЕН: 16.4.1948

— Току-що намерихме реално лице — каза Том. — Ако това е загадъчният тип, който следи Джон с колата на „Елви“, той непременно ще се появи пак.

— Вече се появи — отговорих му и му разказах какво бях видял същия следобед, докато пътувах към моргата с Джон Рансъм и Алън Брукнър.

— И ми го казваш чак сега? — Том изглеждаше възмутен. — Видял си го пред „Грийн уоман“ да се занимава с нещо наистина съмнително и го пазиш за себе си? Току-що те скъсаха в Школата за Прочути Детективи.

Той веднага седна на компютъра и премина през нова сложна серия от команди. Модемът си затананика. Имах чувството, че ще се обади в градската картотека за произшествия.

— Преди всичко не съм сигурен, че беше той — казах. — А и съвсем го забравих, като те видях как влизаш във всички картотеки на щата.

— Кръчмата „Грийн уоман“ отдавна вече не работи — каза Том, продължавайки да набира кодове.

Попитах го какво прави.

— Искам да видя кой е собственикът. Представи си, че…

Екранът остана празен за половин секунда, после блесна сигналът за получаване. Том изцвили и запляска с ръце.

„ГРИЙН УОМАН“ ЗАВЕДЕНИЕ УЛ ХЪРЕЙШО 21б

ЗАКУПЕНА 7.1.1980 „ЕЛВИ ХОЛДИНГ“ КОРП

ЦЕНА 5 000

ЗАКУПЕНА 21.5.1935 ТОМАС МЪЛРОУНИ

ЦЕНА 3 200

Той прокара пръсти през косата си, така че тя заприлича на купа сено.

— Какви са тия хора и с какво се занимават? — той с мъка се изтръгна от екрана и ми се ухили. — Нямам ни най-малка представа какво точно правим, но със сигурност сме на правия път. И ти със сигурност си видял онова приятелче със синия лексъс, със сигурност, а аз си вземам назад всичко лошо, дето наприказвах за тебе — той се върна към екрана и разбърка още малко косата си. — „Елви“ са купили кръчмата „Грийн уоман“ и виж само колко малко са платили за нея. Може би, как мислиш, можем да кажем „е платил“, имайки предвид Уилям Рицман? Рицман е дал някакви си смешни пет хиляди. Това нещо не е струвало нищо. Каква е файдата от него? За какво го използва?

— Имам чувството, че нанасяше вътре разни неща — казах. — До колата имаше кашони.

— Или ги е изнасял — каза Том. — Мястото е било склад. Само за това е ставало. Нашето момче Рицман си е купило склад за пет хиляди долара. Защо?

През цялото време Том местеше поглед от мене към екрана и обратно, изтезавайки косата си.

— Има само една причина за купуването на това място. Защото е кръчмата „Грийн уоман“. Рицман се е интересувал от „Грийн уоман“.

— Може би е племенник на Мълроуни и е искал да помогне на гладуващата му вдовица.

— А може би много, много се е интересувал от случая на Синята Роза. Може би нашият мистериозен Рицман има някаква връзка със самата Синя Роза. Не може той да е Синята роза, прекалено е млад, но би могъл да е…

Той ме гледаше с лице, блеснало от див спекулативен възторг.

— Синът му? — попитах. — Мислиш, че Рицман е син на Синята Роза? Въз основа на факта, че е купил една западнала кръчма и е държал в нея кашони?

— Това е една възможност, нали така?

— Рицман е бил на две години по времето на убийствата. Това е доста ранна възраст, дори за Хайнц Стенмиц.

— Не съм сигурен в това. Не е приятно да си представяш как някой блудства с двегодишно дете, но това се случва. Трябва само да се намери някой Хайнц Стенмиц.

— Мислиш ли тогава, че Рицман е убил Ейприл, понеже е научил за проучванията й? Може би дори да я е забелязал да обхожда моста и кръчмата.

— Възможно е — каза Том. — Но защо ще убива Грант Хофман?

Той се намръщи и прокара ръка през меката си руса коса, така че тя се намести.

— Ще трябва да разберем какво точно е правила Ейприл. Трябват ни бележките й или каквото там е успяла да направи. Но преди това…

— Трябва да започнем да четем.

6

Следващия час прекарах, удобно седнал в кожения стол, разлиствайки полицейските документи за случая на Синята Роза и мъчейки се да разчета почерка на половин дузина полицаи и двама инспектори, Фалтън Бишъп и Уилям Дамрош. Бишъп, който беше предопределен за дълга и почти бляскаво корумпирана кариера в Милхейвънското управление на полицията, бе отстранен от случая две седмици по-късно: покровителите му го бяха отървали от случая. Щеше ми се да го бяха оставили да разследва още някоя и друга седмица. Неговият дребен, стегнат почерк се четеше леко като напечатан. Напечатаните му доклади бяха прегледни, сякаш излизаха от ръцете на добра секретарка. Дамрош дращеше дори в трезвите си моменти, а пиян направо цапотеше. Всичко написано след два следобед беше миш-маш, където цели думи се заплитаха като глисти. На машина пишеше така, както разсърдено дете свири на пиано. След десет минути четене ме заболя глава; след двайсет минути очите ме засмъдяха.

Когато пребродих през показанията и докладите, всичко, което постигнах, беше чувството, че много малко хора бяха харесвали Робърт Бандолайър. Единственото ново нещо, което научих, беше, че убийствата не са били свързани с дивашко обезобразяване, както бе в случая с Грант Хофман и с изпълненията на Уолтър Драгонет: жертвите на Синята Роза са били пронизвани по веднъж, прецизно, в сърцето, след което той им бе прерязвал гърлото. Бе извършвано безстрастно като ритуално убийство.

— Е, и на мене снощи не ми направи впечатление — каза Том. — Има няколко дребни детайла, но те ще почакат — той ме погледна почти предпазливо. — Предполагам, че вече се каниш да си тръгнеш?

— Кафето ти ще ме държи буден за известно време — казах. — Мога и да поостана.

Очевидната благодарност на Том, задето имам желание да остана, ми напомни дете, оставено само в разкошна къща.

— Какво ще кажеш за малко музика? — каза той и се изправи.

— Разбира се.

Той извади един комплект от редиците с компактни дискове, извади един диск и го постави в дискофона. Мицуко Учида изпълняваше соната във Фа мажор от Моцарт. Том се облегна назад в коженото си кресло. За известно време никой от нас не говореше.

— Ще ми се да бяхме открили някакъв кисел чиновник, който се казва Лени Валънтайн — каза той.

— Мислиш ли, че има някаква връзка между „Елви холдингс“ и убийствата на Синята Роза?

— Не знам.

— Какво, мислиш, ще последва?

— Мисля, че ще има труп пред „Айдъл ауа“ — той взе чашата си и отпи. — Хайде да говорим за нещо друго.

Забравих, че съм изморен и когато погледнах часовника си, видях че минава два часът.

След като преповторихме това, което щях да правя на другия ден, Том отиде до бюрото си и извади книгата с ненадписаната сива подвързия.

— Мислиш ли, че ще имаш време да прегледаш това през следващите няколко дни?

— Какво е това? — трябваше да се досетя, че книгата не е била на бюрото му случайно.

— Мемоарите на един стар войник, платено от автора издание. Много неща изчетох за Виетнам и имам някои въпроси относно това, което Джон е правил през последните няколко месеца от службата си.

— Бил е в Ланг Вей — казах. — Това поне е сигурно.

— Мисля, че са му наредили да казва, че е бил там.

— Значи не е бил в Ланг Вей?

Том не отговори.

— Знаеш ли нещо за един особняк, Франклин Бачълър? Майор от Зелените барети?

— Срещнах го веднъж — казах, спомняйки си сцената в „Билис“. — Беше един от героите на Джон.

— Прочети това и се опитай да разприказваш Джон за това, което се е случило, само че…

— Знам. „Не му казвай, че аз ти дадох книгата“. Не мислиш ли, че ще ме излъже?

— Просто бих искал да знам какво се е случило.

Том ми подаде книгата.

— Сигурно ще е загуба на време, но направи го заради мене.

Повъртях книгата в ръцете си и я отворих на заглавната страница. КЪДЕ БЕШЕ НАШАТА ГРЕШКА: спомени на един прост войник, от полковник Бофърт Рандъл (О.З.).         Прелистих няколко страници, преди да достигна до първото изречение:

„Винаги съм изпитвал омраза и ненавист към измамата, извъртането и безчестието във всичките им многобройни форми.“

— Изненадан съм, че е стигнал до полковник — казах, след което едно съвпадение, което ми се видя безсмислено, ми се хвърли в очите. — Ланг Вей започва с буквите ЛВ — заекнах.

— Може пък и да не са те скъсали в Школата за Прочути Детективи — той ми се ухили. — Но аз все пак се надявам, че в близките дни ще се натъкнем на Лени Валънтайн.

Той ме изпрати до долу и ме остави сам в топлата нощ. В небето бяха увиснали сякаш милиони звезди. Докато стигна до тротоара, осъзнах, че в продължение на четири часа Том беше крепил една-единствена чаша малцово уиски.

7

Във всички големи къщи по „Ийстърн шор роуд“ светлините бяха загасени. На две преки от „Ан ди блумен“ се виждаха стоповете на една-единствена кола на път за Ривъруд. Завих по „Ан ди блумен“, изпълнен с мисли за Уилям Рицман и за една празна сграда, която се казваше кръчмата „Грийн уоман“.

Пред мене се простираше дългата пуста улица, обградена от смътните очертания на къщите, които като че ли се стапяха една в друга и в нощта. На големи интервали уличните лампи хвърляха размазани кръгове светлина върху напукания цимент. Всичко пред мене изглеждаше измамно спокойно, не толкова притихнало, колкото притаено. Пъхнах ръце в джобовете си и ускорих ход.

Бях изминал няколко десетки метра по „Ан ди блумен“, когато напълно осъзнах какво ми става — не внезапна паника, а бавно надигане на страх, който изглеждаше различен от начина, по който обикновено миналото се нахвърляше върху мене. Пейзажът не бе разсичан от притичващи фигури на мъже в черно, от земята не се изцеждаха стенания. Не можех да си кажа, че просто пак ми е призляло, и да седна на нечия трева, докато ми мине. Не ми беше призляло по познатия начин. Беше нещо ново.

Вървях забързан с ръце в джобовете, безпаметно сгушен в себе си. Слязох от бордюра и пресякох празната улица и ужасът, който ме бе обзел, бавно се събра в увереността, че някой или нещо ме наблюдава. Някъде в одеалото от мрак от другата страна на „Ан ди блумен“ създание, което не изглеждаше да е човешко същество, ме следеше с очи.

После с абсолютна сигурност знаех: това не е просто паника, това е реално.

Извървях отсечката до следващата пряка, чувствайки как очите предявяват претенции към мене от своето скривалище. Докосването на тези очи ме караше да се усещам гадно изцапан, омърсен по начин, който нямах сили да определям — съществото, което гледаше през тези очи, знаеше, че може да ме унищожи тайно, че то може да ми нанесе скрита рана, видима само за него самото и мене.

Вървях и то вървеше с мене, плъзгайки се през мрака оттатък улицата. Понякога изоставаше, облягайки се на невидима каменна веранда и усмихвайки се зад гърба ми. После се разтапяше сред сенките, преминаваше през дърветата и без усилие минаваше пред мене, и аз усещах погледът му да опипва лицето ми.

Отминах още три преки. Дланите и челото ми бяха мокри. То беше прикрито в мрака пред една сграда, подобна на висока гробница, то дишаше през ноздри с размерите на юмруците ми, то поемаше огромни глътки въздух и изкарваше дим.

Не мога да понеса това, помислих си, и без да знам, че ще направя това, пресякох улицата и отидох до бордюра пред една гредоредна къща. Коленете ми се тресяха. Една висока сянка се движеше странишком в мрака. Тя застина пред черна стена, която би могла да бъде рододендронов плет, и отново стана невидима. Сърцето ми биеше до пръсване, едвам се държах на крака.

— Кой сте вие? — попитах. Фасадата на къщата беше плоскост без черти. Направих крачка по тревата.

Излая куче и аз подскочих. Част от мрака бързо се премести от едната страна на къщата. Ужасът ми пламна в гняв и аз налетях върху моравата.

На един от прозорците на втория етаж блесна светлина. Зад стъклото се появи черен силует. Човекът зад стъклото сви шепи над очите си. Покрай едната страна на къщата се изнизваха леки, топуркащи стъпки. Човекът от прозореца изрева към мене.

Обърнах се и побягнах през улицата. Кучето бе изпаднало в пълна истерия. Тичах с всички сили до следващия ъгъл, завих и препуснах нагоре по улицата.

Когато стигнах до къщата на Джон, изчаках пред външната врата да се успокои дишането ми. Бях целия в пот и дробовете ми щяха да се пръснат. Облегнах се задъхано на вратата. Не ми се вярваше мъжът от синия лексъс да е способен да се движи така бързо и безшумно. Но кой би могъл да бъде в такъв случай?

Пред очите ми изникна образ — изникна с такава мощ, че не можеше да не е бил притаен там някъде през цялото време. Видях голо създание с яки крака и огромни юмруци, с мускули като въжета по раменете и ръцете си. Плетеница от черни косми покриваше широкия му гръден кош. Върху дебелия му врат стоеше грамадна рогата глава на бик.

8

Когато влязох в офиса на Джон, запалих някои от лампите, оправих леглото си и извадих книгата на полковник Рандъл от куфарчето. После пъхнах куфарчето под канапето. След като се съблякох, загасих всички лампи освен лампата за четене до канапето, легнах и отворих книгата. Полковник Рандъл застана пред мене и изрева за някакви неща, които ненавиждал и презирал. Беше с колосана официална униформа и по гърдите му маршируваха редица с ордени. След около час се събудих и загасих лампата. По „Илай Плейс“ минаваше кола. Най-сетне отново заспах.

9

Около десет и половина на следващата сутрин позвъних на вратата на Алън Брукнър. Бях станал вече от около час, бях се обадил в регистрацията на сестрите, за да проверя дали са говорили с Илайза Морган и дали тя се е съгласила да работи с Алън, бях прегледал набързо спретнатия офис на Ейприл Рансъм и бях прочел няколко глави от „Къде беше нашата грешка“. Като стилист, полковник Рандъл бе особено привързан към причастията и накъсаните изречения. На гръмотевични фрагменти. Когато слязох, тримата Рансъмови закусваха в кухнята, Ралф и Марджъри по копринените си анцузи, а Джон по сини джинси и зелено поло, като че ли присъствието на родителите му го беше върнало в юношеството. Хванах Джон за малко насаме и му обясних за частната сестра. Той изглеждаше благодарен, че съм се погрижил за нещата, без да го занимавам с подробностите и се съгласи да ми заеме колата си. Казах му, че ще се върна към средата на следобеда.

— Ти май си си намерил развлечение — каза Джон. — Кога се върна снощи, в два ли? Това се казва разходка.

Той си позволи многозначителна усмивка. Когато му казах за мъжа, който ме е проследил, Джон изглеждаше разтревожен, но веднага се опита да го скрие.

— Сигурно си стреснал някой воайор — каза той.

Обичайните репортери сърбаха кафе на предната морава. Само Джефри Боу пресече пътя ми до колата. Нямах коментари и той се помъкна обратно.

Илайза Морган отвори вратата на Алън и ме посрещна с чувство на облекчение.

— Алън питаше за вас. Не ми позволява да го облека — не ми позволява въобще да се доближа до гардероба му.

— Джобовете на костюмите му са пълни с пари — казах. Обясних й за парите. Къщата още миришеше на препарати за подове и мебели. Чувах Алън да вика.

— Кой, по дяволите, е това? Тим ли е? Защо, по дяволите, никой не ми казва нищо?

Отворих вратата на спалнята и го видях да седи в леглото си гол до кръста и да ме гледа страшно. Бялата му коса стърчеше на разрошени кичури. По бузите му блестяха сребристи бакенбарди.

— Е добре, ето те най-после и тебе, но коя е тая жена? Бяла престилка не означава автоматично, че е медицинска сестра, нали така?

Алън постепенно се успокои, докато му обяснявах.

— Значи се е грижела за дъщеря ми?

Илайза изглеждаше съкрушена и аз побързах да кажа, че тя е направила всичко възможно за Ейприл.

— Хм, добре де, сигурно ще върши работа. Ами ние? Имаш ли план?

Казах му, че ще трябва сам да проверява някои работи.

— Как пък не — Алън отметна чаршафа и одеалото си и скочи от леглото. Все още беше по боксьорските гащи. Щом се изправи, лицето му побледня и той се отпусна тежко на леглото.

— Нещо не ми е наред — каза той и протегна тънките си ръце напред, за да ги разгледа.

— Не мога да се изправя. Всичко ме боли.

— Нищо чудно — казах. — Вчера бяхме на малък катерачески излет.

— Не си спомням.

Припомних му, че сме ходили във „Флори парк“.

— Дъщеря ми ходеше във „Флори парк“ — гласът му прозвуча объркан и самотен.

— Алън, ако искаш да се облечеш и да прекараш известно време с Джон и родителите му, с удоволствие ще те закарам.

Той започна да се надига от леглото отново, но коленете му се прегънаха и той се отпусна с кисела физиономия.

— Ще направя гореща баня — каза Илайза Морган. — Ще се чувствате по-добре, след като се избръснете и облечете.

— Това е решението — каза Алън. — Гореща вода. Ще изкара мускулната треска.

Илайза излезе от стаята и Алън ме изгледа с пронизващ поглед. Той вдигна показалеца си, призовавайки към тишина. От коридора се чуваше плющящата във ваната вода. Той кимна. Сега вече можеше да се говори.

— Сетих се за тоя наш съгражданин, това е решението — блестящ мъж. Леймънт фон Хайлиц би могъл да реши въпроса като две и две четири.

Алън се беше върнал някъде в четиридесетте или петдесетте години.

— Говорих с него снощи — казах. — Не разправяй на никого, но той ще ни помогне.

Той ми се ухили.

— Като гроб съм.

Илайза се върна и го отведе в банята. Аз седях долу и се измъкнах от къщата.

10

Пресякох улицата и позвъних на вратата на къщата срещу Алън. След няколко секунди отвори млада жена в ленен морско син костюм и с перлена огърлица. В ръка държеше куфарче.

— Не знам кой сте, а вече съм закъсняла — каза тя. После бързо ме огледа. — Е, нямате вид на Свидетел на Йехова[1]. Назад, аз излизам. Може да говорим по пътя. Към колата.

Отстъпих назад, тя излезе и заключи вратата. После погледна часовника си.

— Ако ми заговорите за Божието Царство, ще ви настъпя по крака.

— Аз съм приятел на Алън Брукнър — казах. — Искам да ви попитам за нещо странно, което е станало там.

— В къщата на професора? — тя ме погледна недоверчиво. — Всичко, което става там, е странно. Но ако вие сте лицето, което го накара да си окоси моравата, всички съседи ще застанат на опашка да ви целунат краката.

— Е, аз извиках градинаря — казах.

Вместо да ми целуне краката, тя закрачи бързо по пътеката към улицата, където беше паркирана бляскава червена Хонда Сивик.

— Говорете! — каза тя. — Почти не ви остана време.

— Чудя се дали сте забелязали някой да е оставял кола в гаража на професора, някоя нощ през последните една-две седмици. Сторило му се е, че чува шумове в гаража, а той самият не кара вече.

— Преди около две седмици? Да, видях — връщах се у дома късно след вечеря с един голям клиент. Някой вкарваше кола в гаража, лампите бяха запалени. Обърнах внимание, защото беше след един, а там никога нищо не свети след девет часа.

Последвах я около предницата на колата. Тя отключи вратата на шофьора.

— Забелязахте ли каква е колата или лицето, което я кара? Беше ли черен спортен Мерцедес?

— Видях само как се спуска вратата на гаража. Помислих си, че по-младият мъж, който го посещава, е прибрал вътре колата си и се изненадах, защото никога не го бях виждала с кола.

Тя отвори вратата и ми даде още секунда и половина.

— Кога точно беше това, помните ли?

Тя извъртя очи нагоре и потропа с едното си високо токче.

— Добре де, нека видя. Беше на десети юни. Понеделник вечерта, преди две седмици. Друго има ли?

— Благодаря — казах. Тя беше вече в колата и завърташе ключа. Отдръпнах се и хондата полетя по улицата като ракета.

Понеделник, десети юни, беше същата нощ, когато Ейприл Рансъм бе изпаднала в кома, пребита и намушкана с нож в стая 218 на хотела „Сейнт Олуин“.

Влязох в понтиака и подкарах към Пигтаун.

11

Седма южна улица започваше от „Ливърмор“ и се проточваше на запад — равномерно, ненарушавано редуване на скромни гредоредни къщи с равни или повдигнати веранди. Някои фасади бяха покрити с декоративни тухли, а в някои от миниатюрните предни дворове стояха крещящи гипсови животни — сърнето Бамби и колита с големи очи. Една на всеки двайсет къщи имаше олтар на Дева Мария, която е предпазена от снега и дъжда чрез извита циментова козирка. В такъв горещ юнски понеделник, тук-там по верандите седяха старци и старици и държаха нещата под око.

Номер 17 беше на една пряка от „Ливърмор“, със същото разположение като нашата къща, петата сграда след ъгъла от западната страна на улицата. Тъмно зелената боя бе разсечена от олющени ивици, неолющената част бе покрита с мрежа от пукнатини. Всички щори бяха спуснати. Оставих колата отключена и се качих по стълбите, докато възрастната двойка, която седеше на верандата на съседната къща, ме наблюдаваше над вестниците си.

Натиснах звънеца. Рамката на остъклената външна врата бе изпълнена от ръждясала мрежа. От къщата не се чуваше никакъв звук. Натиснах отново звънеца, после почуках по дървената вътрешна врата. Нищо.

— Хей, има ли някой вътре?

— Никой няма там вътре — извика ми някакъв глас.

Старецът на съседната веранда беше сгънал вестника в скута си и двамата с жена му ме наблюдаваха безизразно.

— Знаете ли кога ще се върнат?

— Сбъркал сте къщата — каза той. Жена му кимна.

— Точно това е адресът — казах. — Познавате ли хората, които живеят тук?

— Щом казвате, че това е къщата, блъскайте, колкото щете.

Отидох до ръба на верандата. Старецът и жена му бяха на не повече от пет метра от мене. Той беше с избеляла памучна риза, яко стегната около жилите на врата му.

— Казвате, че никой не живее тук ли?

— Може и така да се каже.

Жена му отново кимна.

— Празна ли е къщата?

— Не. Мисля, че не е празна.

— Никой не си е вкъщи, господине — каза жена му. — Никой никога не си е вкъщи.

Изгледах мъжа, после жената, после отново мъжа. Ама че ребус — къщата не е празна, но никой никога не си е вкъщи.

— Може ли да дойда при вас да поговорим?

Той погледна към жена си.

— Зависи кой сте и за какво искате да си говорим.

Казах им името си и лицето на мъжа просветна.

— Израснал съм точно зад ъгъла, на Шеста южна. Син съм на Ал Андърхил.

— Момчето на Ал Андърхил? — той хвърли поглед към жена си. — Елате тук.

Когато се качих на верандата им, старецът се изправи и ми протегна ръка.

— Франк Белнап. Това е жена ми, Хана. Познавах малко баща ви. Трийсет и една години съм работил в „Галакс“, заварчик съм. Извинявайте, че не можем да ви предложим стол.

Казах му да не се притесняват и се облегнах на перилата.

— Какво ще кажете за една лимонада? Август сега идва по средата на юни, тия политици объркаха климата.

Благодарих, Хана се надигна тежко и влезе в къщата.

— Ако баща ви е още жив и здрав, кажете му да намине, да побъбрим. Никога не съм се заседявал в „Айдъл ауа“, но бих се радвал да видя Ал.

Франк Белнап бе работил в продължение на трийсет и една години сред напрежението и шума на най-тежките сектори във фабриката, а сега прекарваше дните си, седейки на верандата с жена си.

Казах му, че баща ми е умрял преди няколко години. Той не се изненада.

— Повечето от тях измряха — каза. — Какво ви носи към съседната къща?

— Търся един човек, който живееше там.

Хана излезе със зелен пластмасов поднос с три високи чаши, пълни с лед и лимонада. Имах чувството, че е изчаквала да чуе за какво съм дошъл. Лимонадата беше студена и сладка.

— Семейство Дъмки живееше там — каза тя и поднесе лимонада на мъжа си.

— Родителите, всичките деца и двама от братята им.

— Бяха под наем — Хана отново седна. — Харесва ли ви лимонадата?

— Чудесна е.

— Всяка сутрин правя нова и я държа студена през целия ден.

— Някой Дъмки ли търсехте?

— Търсех човека, който е бил собственик на къщата, Боб Бандолайър. Помните ли го?

Франк вирна глава и се загледа в мене. Той отпи бавно от лимонадата си и я задържа в устата си, преди да преглътне. Нищо нямаше да каже, докато не дам повече обяснения.

— Бандолайър дълго е бил управител на „Сейнт Олуин“.

— Така ли?

Не му казвах нищо, което да не знае.

— Баща ми също е работил там известно време.

Той извърна глава и погледна жена си.

— Ал Андърхил е работил в хотела известно време. Познавал е господин Бандолайър.

— Естествено. Как иначе?

— Трябва да е било преди Ал да дойде в завода — каза ми Франк.

— Да. Знаете ли къде бих могъл да намеря Бандолайър?

— Нямам идея — каза Франк. — Бандолайър не беше много разговорлив.

— Дъмки наеха къщата мебелирана.

— Значи господин Бандолайър се е изнесъл, без да си вземе мебелите?

— Точно така е направил — каза Франк. — Станало е, докато ние с Хана бяхме на село. Много отдавна. През седемдесет и втора, нали, Хана?

Хана кимна.

— Връщахме се от отпуската и ги гледаме всички Дъмки вече нанесени. Дъмки не бяха много любезни съседи, но все пак бяха много по-любезни от господин Бандолайър. Господин Бандолайър не предразполагаше към разговори. Гледа те, сякаш си от стъкло.

— Обаче господин Бандолайър се обличаше като истински джентълмен. Костюм и връзка, където и да го срещнеш. Когато работеше в градината, слагаше си престилка. Не си издаваше чувствата — не можеш да го кориш за това.

— Господин Бандолайър беше вдовец — каза Франк. — Научихме това от Джордж Милтън, човека, от когото купихме тая къща. Имал е жена, която умряла две-три години преди да се нанесем. Предполагам, че си е траела много с него.

— Човекът обичаше спокойствието. Беше твърд, но не беше груб.

— А квартирантите му на горния етаж, Сънчана се казваха, бяха мили хора, чужденци, но мили. И тях не ги познавахме много, разбира се, само се поздравявахме. Сънчана не общуваха с външни хора.

— Смешно говореха — каза Франк. — По чуждестранному. Но тя беше хубава жена.

— Те дали биха знаели как да намеря господин Бандолайър?

Белнапови се спогледаха усмихнато.

— Сънчана не се разбираха с господин Бандолайър — каза Хана. — На кръв се гледаха. Когато се изнесоха, видях ги да товарят кашоните на едно ремарке. Излязох да се сбогуваме. Тереза каза, че се надява никога вече в живота си да не среща господин Бандолайър. Каза, че са спестили малко парици и са предплатили една къща в западния край. А когато Дъмки напуснаха, едно от децата ми каза, че дошъл млад мъж с военна униформа и им казал да си събират багажа и да напускат. Казах й, че в Съединените Щати армията не се държи по тоя начин, но тя не беше много умно момиче.

— Не знаеше ли тя кой е военният?

— Просто идва и ги подюрва.

— Съвсем безсмислено изглежда, но господин Бандолайър можеше да действа точно така — каза Франк. — Аз си помислих, че господин Бандолайър иска да заживее в къщата сам и че е пратил оня човек да подплаши квартирантите му. Та очаквах да го видим отново тук. Но мястото си стои празно оттогава. Мисля, че господин Бандолайър още е собственикът — не съм видял табелка, че се продава.

Обмислях чутото, докато допивах лимонада си.

— Значи къщата е стояла празна през цялото това време. Кой коси тревата?

— Съседите, редуваме се.

— Вие не видяхте ли военния, за когото ви казаха?

— Не — каза Франк.

— Е — каза Хана.

— Стига с тия глупости.

— Значи вие сте го видели?

— Нищо не е видяла.

— Може да не е военен — каза Хана. — Но не са просто глупости.

Попитах я къде го е видяла и Франк изпъшка отвратен.

Хана го посочи.

— Не ми вярва, защото той не го е виждал. Той си ляга в девет всяка вечер, не е ли така? Но все ми е едно дали ми вярва, аз си знам, каквото знам. Аз се будя нощем и съм го виждала.

— Видяхте някой да влиза в къщата, така ли?

— Видях го вътре в къщата, господине.

— Призракът на Хана — каза Франк.

— Аз го видях, не ти, и той не беше призрак. Човек беше — тя се извърна от Франк и ме погледна. — На всеки две-три нощи ставам, понеже не мога да спя. Слизам долу и чета.

— Кажи му какво четеш.

— Добре де, вярно е. Харесвам разни страшни книги — Хана се усмихна, а Франк ми се ухили. — Имам цяла библиотека и си купувам нови от супермаркета. Винаги чета някоя. В момента чета „Червеният дракон“, знаете ли я? Обичам тия, дето наистина те побиват тръпки от тях.

Франк прикри устата си и се изкикоти.

— Но това не значи, че си измислям. Виждала съм тоя човек да ходи из всекидневната в съседната къща.

— Просто си ходи по тъмното — каза Франк. — А де!?

— Понякога има малко фенерче, но понякога просто влиза там и ходи известно време, и седи в тъмното. Също…

— Давай — каза Франк. — Кажи си всичко.

— Плаче — Хана ме погледна предизвикателно. — Аз чета на една малка лампа за четене и така, както си седя на стола, виждам го през страничния прозорец на къщата — оня прозорец има само дантелено перде. Идва по веднъж на около две седмици. Ходи из всекидневната. Понякога изчезва в някоя от другите стаи и аз си мисля, че си е тръгнал. Но като погледна по-късно, виждам, че седи и си говори сам или плаче.

— Не е ли забелязвал лампата ви?

— Тия червени дракони сигурно имат много слабо зрение — каза Франк.

— Тя е мъничка — каза тя. — Като топлийка.

— Не сте ли го виждали като влиза в къщата?

— Мисля, че идва от другата страна и влиза през задния вход.

— Може би се спуска през комина.

— Не сте ли се обаждали в полицията?

— Не — тя за пръв път изглеждаше притеснена.

— „Сълзи отвъд гроба“ — каза Франк. — От Сом Намбулко.

— Всички заварчици са такива — каза Хана. — Не знам защо, но всички те си мислят, че са големи комици.

— Защо не извикахте полицията?

— Мислех си, че е някое от клетите деца на Дъмки, че е пораснало и сега се връща на мястото, дето е било щастливо.

— Пияндетата не правят така — каза Франк. — А те бяха пияндета. Дори малките така се натаралянкваха, че изпопадваха по тревата. — Той отново се ухили към жена си. — Тя ги обичаше, защото я наричаха „мадам“.

Тя го погледна неодобрително.

— Има голяма разлика между невежеството и лошотията.

— Питахте ли дали други съседи не са го виждали?

Тя поклати глава.

— Никой освен мене не стои по нощите.

— Сам ли живееше господин Бандолайър?

— Всичко правеше сам — каза Франк. — Беше като отделна държава.

— Може би е той — казах.

— Ще трябва да гледате с микроскоп, за да откриете някакви сълзи у господин Бандолайър — каза Франк и поне в тоя случай жена му се съгласи с него.

Преди да си тръгна, помолих Хана Белнап да ми позвъни следващия път, когато види мъжа в съседната къща. Франк ми посочи къщите на другите две двойки, които живееха тук, откакто Белнапови се бяха нанесли, но не вярваше и те да могат да ми помогнат да намеря Робърт Бандолайър.

Едната от тези двойки живееше накрая на тоя участък от улицата и имаше само смътни спомени за някогашния си съсед. Смятаха, че бил „префърцунен сноб с вирнат нос“ и нямаха желание да говорят за него. Все още не можеха да му простят, че е дал къщата под наем на Дъмки. Другата двойка, Милхаузър, живееше през две къщи от „Ливърмор“, на отсрещната страна на улицата. Господин Милхаузър излезе пред вратата с мрежата, за да говори с мене, а жена му викаше от инвалидния си стол в дъното на мрачен коридор. Те споделяха всеобщата антипатия спрямо Боб Бандолайър. Срамота беше, че тая къща стои празна от толкова години, но те нямаха желание да се сблъскат отново със семейство Дъмки. Госпожа Милхаузър каза, че според нея Сънчана са се преместили в, как му викаха на онова място, Елм Хил ли беше? Елм Хил беше предградие в най-западната част на Милхейвън. Господин Милхаузър искаше да се върне вътре и аз му благодарих за отзивчивостта. Жена му изрева:

— Тоя Бандолайър беше хубавец като Кларк Гейбъл, но за нищо не ставаше. Насиняваше жена си от бой!

Милхаузър ми хвърли притеснен поглед и й каза да си гледа работата.

— А и вие също, господине — каза ми той. Влезе в къщата си и тресна вратата.

12

Оставих колата на Седма южна и тръгнах към „Сейнт Олуин“ през димящия ден. Всичко, което бях чул през последните два дни, се вихреше в главата ми. Колкото повече се отдалечавах от Седма южна, толкова по-малко вероятно ми се виждаше Хана Белнап да е видяла нещо. Реших да си позволя удоволствието да се срещна с Гленрой Брейкстоун, макар че това навярна щеше да се окаже още една задънена улица. След това щях да се опитам да намеря Сънчана.

Стомахът ми изкъркори и аз си дадох сметка, че не съм ял нищо от вечерята с Рансъмови в „Джимис“ предишната вечер. Гленрой можеше да почака да обядвам — и без друго сигурно още не беше станал. Взех си „Леджър“ от един автомат на ъгъла на „Ливърмор“ и „Уидоу“ и влязох с него през входа откъм улицата на „Синдбадс Кавърн“.

В ресторанта не цареше напрежението, което бях заварил в деня на залавянето на Уолтър Драгонет. Повечето от сепаретата бяха запълнени от местни хора и посетителите на хотела, които обядваха. Младата жена на бара сипваше наливна бира за работници, покрити с гипсов прах. Сервитьорката, с която бях разговарял предишния път, излезе от кухнята с коктейлната си рокля и високите си токчета. Чуваше се оживеното жужене на разговорите. Сервитьорката ми предложи маса в един отдалечен ъгъл на помещението. На масата от другата страна на заведението седяха четирима мъже на възраст от над петдесет до двайсет години, които пиеха кафе, без да си обръщат внимание. Те много приличаха на различните мъже, които бяха седели на същата маса в деня на убийството на Ейприл Рансъм. Единият от тях беше с летен костюм, другият — с памучен пуловер с качулка и мръсни панталони. Най-младият от тях беше с развлечени джинси, мрежест потник и тежка златна верижка на врата си. Те не ме поглеждаха и аз отворих вестника си.

Милхейвън все още се разкъсваше от страсти. Половината от първата страница се занимаваше с протестните митинги на „Армъри Плейс“. Преподобният Ал Шарптън се бе появил, както бе обещано, и бе обявил готовността си да атакува кметството лично, ако полицаите, които не бяха обърнали внимание на обажданията на съседите на Уолтър Драгонет, не бъдат отстранени или уволнени. Горната част на следващата страница бе запълнена от снимките на шефа на полицията и на Мърлин Уотърфорд, докато говореха на погребението на Ейприл Рансъм, заедно с пълния текст на речите им. Трите редакционни статии заклеймяваха Уотърфорд и ефективността на полицията.

Докато четях всичко това и ядях сандвича си, постепенно започвах да си давам сметка какво правят мъжете от другата страна на заведението. През известни промеждутъци те ставаха и изчезваха през една врата без означения зад тяхната маса. Когато някой се връщаше, друг излизаше. Пред погледа ми се мерна част от сив коридор с редица от празни метални варели. Понякога мъжът, който се връщаше, си тръгваше от ресторанта, понякога сядаше пак на масата и чакаше. Мъжете пушеха и пиеха кафе. Когато някой мъж напускаше, отвън влизаше друг и заемаше мястото му. Почти не говореха. Нямаха достатъчно арогантен вид, за да са гангстери, не изглеждаха достатъчно потайни, за да са наркотрафиканти.

Когато си тръгнах, от първоначалната четворка беше останал само младежът със златната верижка, а и той вече бе влизал и излизал веднъж от задната стая. Никой от тях не ме погледна, когато платих и излязох от „Сейнт Олуин“.

Веднага забравих за тях и отидох на регистрацията да попитам дали Гленрой Брейкстоун е в стаята си.

— Да, Гленрой е горе — каза ми чиновникът и посочи към вътрешните телефони. Един старец в сив костюм с огромни ревери седеше на дългото канапе във фоайето, пушеше пура и си мърмореше нещо. Чиновникът ми каза да набера 925.

Плътен, дрезгав глас каза:

— Обаждате се в резиденцията на Гленрой Брейстоун. Той е у дома. Ако имате нещо да му казвате, сега е моментът.

— Господин Брейкстоун?

— Не ви ли казах вече? Сега е ваш ред.

Каза му името си и че съм долу във фоайето. Чувах да звучи Нат Кинг Коул, който пееше „Виновна е младостта ми“.

— Надявах се, че ще мога да ви видя.

— Някакъв музикант ли сте, Тим Андърхил?

— Само почитател — казах. — От години обожавам свиренето ви и за мене ще е чест да се запозная с вас, но освен това исках да поговорим за мъжа, който е бил дневен управител тук през петдесетте и шестдесетте години.

— Искате да говорим за Злия Боб Бандолайър? — бях го стреснал и той се изсмя. — Човече, никой вече не иска да говори за Злия Боб Бандолайър. Всичко е изприказвано вече.

— Става дума за убийствата на Синята Роза — казах.

Настана дълга пауза.

— Да не сте някакъв репортер?

— Може би ще ви разкажа за тези убийства неща, които не знаете. Може би ще ви заинтригувам, макар и само заради Джеймс Тредуел.

Още една пауза, докато той обмисляше. Боях се, че съм отишъл прекалено далече, но той каза:

— Твърдите, че сте почитател на джаза?

Казах, че е така.

— Кажете ми кой свири тенора соло в „Полет към дома“ на Лайънъл Хамптън, кой свири тенора за оркестъра на Били Екстайн заедно с Чарли Паркър, името на човека, който е написал „Щедър живот“.

— Илиной Джакет, мисля, че и Джийн Амънс, и Декстър Гордън, и последното е Бил Стрейхорн.

— Трябваше да ви попитам нещо наистина трудно. Какъв е рожденият ден на Уебстър?

— Не знам.

— И аз не знам — каза той. — Вземете един пакет „Лъки страйк“ от гишето, преди да се качите.

Преди да бях направил и три крачки към гишето, чиновникът вече ми подаваше пакет „Лъки страйк“. Той отказа парите, които му подадох.

— Гленрой има сметка при нас, но аз почти никога не му вписвам цигарите. Та това е Гленрой Брейкстоун, по дяволите!

— Аз ли не знам това — казах.

13

На най-горния етаж на „Сейнт Олуин“ в дъното на дългия коридор вдясно от асансьорите се намираше матовочерната врата на 925. Тапети на жълти фигури покриваха стените. Почуках на вратата, тя се отвори и в рамката й застана жилест мъж, висок около метър и осемдесет, с гъста, ниско подстригана бяла коса и с блестящи любопитни очи. Носеше черна памучна блуза и широки черни панталони. Лицето му беше по-слабо и скулите по-изострени, в сравнение с времето, когато беше записал Синя роза. Той протегна ръка за цигарите и се усмихна с уста, пълна със здрави бели зъби. В дъното се чуваше Нат Коул.

— Бързо влизайте — каза той. — Заинтригувахте ме повече, отколкото подобава на един стар човек.

Той хвърли цигарите на една маса и ме покани в стаята.

Слънцето, струящо през големите прозорци в предната част на стаята, падаше върху дълъг многоцветен индийски килим, телескоп върху черна метална поставка, осмоъгълна маса, затрупана с ноти, компактни дискове и книги с меки корици. Извън слънчевата ивица стоеше петметров хотелиерски шкаф с колони от двете му страни. Два големи афиша в рамки висяха на голата стена, единият от джазовия фестивал в Ница, другият от концерт в Амстердам. И на двата доминираше името на Гленрой Брейкстоун. На лавицата с плочи имаше подредени снимки в рамки — една с младия Брейкстоун в гримьорната с Дюк Елингтън, друга с Бени Картър и Бен Уебстър, трета на сцената с Фил Удс и Скот Хамилтън.

На пода бяха оставени два калъфа за тенор-саксофон, на поставка до тях бяха изправени баритон-саксофон и кларинет с мундщуци. Стаята миришеше слабо на цигарен дим, само частично замаскиран от благовония.

Обърнах се и видях Гленрой Брейкстоун да ми се усмихва. Разбрах, че е забелязал изненадата ми.

— Не знаех, че свирите на кларинет и на баритон — казах.

— Свиря, но само в тая стая — отговори той. — В Париж през 1970 си купих сопран, но така се измъчих, че го подарих. Сега мисля да си купя пак, та пак да се изтормозя.

— Обожавам „Синя роза“ — казах. — Снощи я слушах.

— Да, хората си падат по тия баладични албуми — той се вгледа в мене за миг, забавлявайки се. — Хората като вас трябва да идат да си купят нови записи вместо да слушат все същото отново и отново. Записах нов албум с Томи Фланъгън в Италия миналата година. Използвахме триото на Томи — много си падам по него — той тръгна към вратата на спалнята. — Искате ли плодов сок или нещо такова? Имам много хубави сокове, манго, папая, пешън фрут, какво ли не.

Казах му да ми даде каквото има и той влезе в спалнята. Аз започнах да разглеждам снимките и афишите.

Той се върна с две високи чаши и ми подаде едната. Замахна със своята към това, което разглеждах.

— Такава е работата. Всичко е в Европа. След една седмица заминавам за Франция за фестивалите. Докато съм там, ще направя записи с Варен Ваше, всичко е уговорено, после ще изкарам остатъка от лятото в Англия и Шотландия. Ако имам късмет, ще се уредя на морско пътешествие и ще направя един-два джазови празника. Звучи велико, но не е. Повечето време прекарвам тук, упражнявам свирките си и слушам хората, които обичам. Честна дума — той отново се усмихна. — И аз почти винаги слушам стари записи. Харесва ли ви сока?

Той изчака да позная от какво е. Опитах. Нямах представа от какво е.

— Манго ли е?

Той ме погледна възмутено.

— Май не разбирате много от плодови сокове. Това е папая. Усещате ли колко е сладък? Това е естествена сладост.

— От кога живеете в „Сейнт Олуин“?

Той кимна.

— От много отдавна. Когато най-напред дойдох през четиридесет и пета, стаята ми беше на третия етаж, много навътре, защото исках да мога да репетирам в стаята си. През шестдесет и първа Ралф Рансъм ми каза, че мога да се нанеса в една от големите стаи на седмия етаж за същия наем, след като предишния наемател беше умрял. Това беше щедро от страна на Ралф, защото точно тогава музикалният бизнес отиде по дяволите и аз не винаги имах да си плащам. След като Ралф продаде хотела, договорих се с новите хора, преместих се тук и обезопасих мястото.

Попитах го какво значи това.

— Това са единствените стая с нови ключалки.

Спомних си, че някой ми беше казал, че ключалките на „Сейнт Олуин“ не струват.

— Значи ли това, че някой би могъл да задържи ключа, след като напусне хотела, да се върне след една година и да влезе в същата стая?

— Знам само, че ми задигнаха един тенор и един нов кларинет и че това няма да се повтори. Както са сега нещата, имаш си една от ония ключалки, прибираш се вкъщи, намираш в леглото си паркирано тяло. И ако си ченге в Милхейвън, може и да си достатъчно тъп да си помислиш, че някакво момченце Уолтър Драгонет го е намърдало там — той се отмести от стената и направи жест към столовете. — Много приказвам. Ваш ред е, господин Андърхил.

Седнахме от двете страни на ниска квадратна масичка с пепелник, запалка, пакет „Лъки“ и някакъв плосък черен предмет, който приличаше на огледалце в калъф. Върху калъфа имаше снимка на Крейзи Кат. До него имаше плоска дървена кутия с декоративни инкрустации. Брейкстоун остави пакета си до кутията и запали цигара.

— Мислите ли, че можете да ми кажете нещо ново за убийствата на Синята роза? Много ми е интересно да чуя какво ще е то — той ме изгледа без следа от усмивка. — Заради Джеймс Тредуел.

Казах му за Глендънинг Апшо и за Бъз Ланг и за това как според мене е загинал Уилям Дамрош. Докато говорех, възбудата на Брейкстоун растеше.

— Много добре знам, че всички се залъгваха за Бил Дамрош — каза той. — Първо на първо, Бил идваше отвреме-навреме да ни слуша, докато свирихме в оня клуб на Втора улица, бара „Блак анд тан ривю“. Ходеше там, нали разбирате, имаше запои, но аз това не съм виждал. Просто харесваше нашата музика.

Той пое от дима, изкара го и ме погледна мрачно.

— Значи дъртия Апшо е убил Бил. Но кой уби Джеймс? Джеймс израсна на няколко метра от моите хора и като го чух да свири, взех го в оркестъра. Преди четиридесет години беше. Но рядко минава седмица, без да се сетя за него.

— Убийството наранява оцелелите — казах.

Той ме погледна стреснато, после кимна.

— Да. Така е. Два месеца след това за нищо не ставах — не можех да хвана свирката — той потъна в себе си за момент и записът на Нат Коул свърши. Брейкстоун като че ли не забеляза. — Защо казвате, че тоя, който го е убил, сигурно го е познавал?

— Мисля, че е работил в хотела — казах и повторих някои от нещата, които си бяхме говорили с Том Пасмор.

Той отметна глава назад и ме погледна лукаво.

— Значи познавате Том? Седите си с Том в хубавата му къщурка на езерото и си приказвате, така ли?

Кимнах, припомняйки си намигването на Том, когато извади адреса на Брейкстоун.

— Защо не ми казахте веднага? Отвреме-навреме, като ни налегне печал, двамата с Том прекарваме вечерта заедно и слушаме музика. Той много обича моите записи на Луис Армстронг — той произнесе с-то в Луис. Замисли се за момент, после ми се ухили, изумен от това, което току-що му беше хрумнало. — Най-после Том се е загрижил за тая история със Синята Роза. Сигурно е чакал вие да се появите и да му помогнете.

— Не, заради новите убийства е — жената, оставена долу в старата стая на Джеймс и оня другия, долу зад хотела.

— Знаех, че ще забележи това — каза Брейкстоун. — Знаех си. Полицията не вижда, но Том Пасмор вижда. Вие също.

— И мъжът на Ейприл Рансъм. Той ме повика.

Гленрой Брейкстоун ме разпита за това, така че му казах за Джон, за „Раздвоеният“ и най-сетне и за сестра ми.

— Значи това момиченце е било сестра ви? Значи баща ви е бил оня работник на асансьора, Ал — той ме изгледа с почуда.

— Да — казах.

— Ал беше добър човек — той искаше да смени темата и погледна към слънчевите прозорци. — Винаги съм мислил, че сестра ви е част от това, което стана. Но когато Бил го намериха мъртъв, не ги беше грижа какво е правилно, стига да е прегледно на вид.

— И Дамрош ли мислеше така?

— Точно това ми каза долу в бара — той допи сока си. — Искате да си спомня кой е бил уволнен тогава? Преди всичко Ралф Рансъм никога не уволняваше лично. Боб Бандолайър и нощния управител Дики Лъмбърт правеха това.

Може би Синята роза беше принудил Бандолайър да си сменя телефона на два пъти.

— Така. Спомням си едно пиколо, Тайни Рагълс, той беше уволнен. Тайни влизаше понякога в празните стаи, взимаше си хавлии и други глупости. Злият Боб го хвана и го уволни. Имаше и един Лопес, викахме му Нандо, работеше в кухнята. Нандо умираше за кубинска музика и имаше две плочи с Мачито, които понякога ми пускаше. Боб Бандолайър го изгони, каза, че прекалено много ядял. А той имаше приятел Егс — Егс Бенсън, но ние му викахме Егс Бенедикт. Боб изхвърли и него и двамата отидоха във Флорида, струва ми се. Това се случи един-два месеца преди Джеймс и другите да бъдат убити.

— Значи те не са убили никого.

— Ако не броим бутилките — той се смръщи на празната си чаша. — Пиянство и кражби, за това ги уволняваха обикновено — той изглеждаше притеснен, после се опита да смекчи казаното. — Истината е, че всеки, който работи в хотел, влачи това-онова отвреме-навреме.

— Може ли да си представиш друг, който би имал зъб на Ралф Рансъм?

Гленрой поклати глава.

— Ралф си беше наред. Тоя човек никога не е имал врагове. Дики и Боб Бандолайър, те биха могли да имат врагове, защото пъдеха някои хора и се замесваха в разни неща. Мисля, че Дики имаше далавера с перачницата, такива неща.

— Какво стана с него?

— Падна и умря точно на бара долу преди двайсет години. Удар.

— Ами Бандолайър?

Гленрой се усмихна.

— Тоя трябваше да получи удар. На Дики не му пукаше, но дъртият Боб не се е отпуснал нито един ден в живота си. Най-праволинейният тип, когото съм виждал. Инфарктна работа! Злият Боб, такъв си беше. Сбъркал си беше професията — трябвало е да сложат Злият Боб да чисти тоалетни, човече, той би ги лъснал да светкат като коледни лампички. Той не трябваше да отговаря за хора, защото хората никога няма да станат такива чистачки, каквито ги искаше Боб Бандолайър — той поклати глава и запали нова цигара. — Боб беше много лъснат с клиентите, но с подчинените си беше гадняр. Като някакъв бог се държеше. Никога не те виждаше, тоя човек никога не виждаше другите хора, виждаше само дали ще сбъркат стъпката или не. А като подхване за религията…

— Ралф ми каза, че бил религиозен.

— Е, има разни начини човек да е религиозен, както знаете. Църквата, дето ходех като малко дете, се отнасяше до щастието. Всички пееха през цялото време. Боб обаче, Боб смяташе, че религията се отнася до наказанието. Според Боб светът беше зло, нищо друго. Почнеше ли веднъж, казваше гадни, налудни неща.

Той се изсмя, искрено забавлявайки се с някакъв спомен.

— По едно време Боб реши, че всички от дневната смяна трябва да се събират за молитва в началото на смяната. Трябваше да се събират в кухнята пет минути преди да започнат работа. Предполагам, че повечето са дошли, но Боб Бандолайър почнал да им разправя как Бог винаги наблюдава и как, ако не си гледаш работата, Бог ще те осъди цяла вечност да ти вадят ноктите. Така се разпалил, че смяната закъсняла десет минути и Ралф му казал, че няма вече да има молитвени събрания.

— Жив ли е още?

— Ако питате мене, прекалено голям проклетник е, за да умре. Пенсионира се през седемдесет и първа или седемдесет и втора, някъде там. Седемдесет и първа, мисля. Сигурно е отишъл някъде, където може да направи още много хора нещастни.

Бандолайър се беше пенсионирал една година преди да изчезне и да остави къщата си на Дъмки.

— Имате ли представа къде бих могъл да го намеря?

— Тръгнете по белия свят, докато стигнете място, където всички едновременно скърцат със зъби, това е всичко, което мога да ви кажа — той отново се изсмя. — Я да пуснем пак малко музика. Има ли нещо, дето искате да чуете?

Попитах го дали иска да пусне своя диск с Томи Фланъгън.

— Мога да го понеса, ако вие можете — той скочи и издърпа един диск от полицата, постави го и натисна копчетата. От колоните се разнесе просторен, бляскав звук — инструментално изпълнение на една песен на Чарли Паркър, която се казваше „Синя птица“. Гленрой Брейкстоун свиреше с цялата си страстна изобретателност и все така умееше да преобръща във въздуха дълги, флуидни фрази.

Попитах го защо винаги е живял в Милхейвън вместо да се премести в Ню Йорк.

— От тук мога да замина навсякъде. Паркирам колата си при О’Хеър и стигам до Ню Йорк за по-малко от два часа, ако имам да правя нещо там. Но Милхейвън е много по-евтин от Ню Йорк. А и сега вече знам повечето от нещата, които стават тук, нали разбирате? Знам от кого да се пазя — хора като Боб Бандолайър. Без да се мръдвам от прозореца си мога да видя половината от Милхейвънските събития.

Това ми напомни видяното в ресторанта и аз го попитах какво е.

— Мъжете на масата в дъното ли? Тъкмо затова ви казвах, нещата, от които човек гледа да се пази.

— Престъпници ли са?

Той присви очи и ми се усмихна.

— Да речем, че това са хора, които знаят разни неща. Те говорят с Били Риц. Той може да им помогне или да не им помогне, но те всички знаят едно нещо. Били Риц ще се постарае животът им да тръгне на зле, ако го прескочат.

— Гангстер ли е? Мафиот?

— Нищо подобно. По средата е. Той е посредник. Не казвам, че не извършва по някоя и друга мръсотийка отвреме-навреме, но той се занимава предимно с уреждането на определени сделки. И ако не говориш с Били Риц, така че той да говори с хората, с които той говори, можеш да свършиш зле.

— Какво ще стане, ако не се хванеш на играта?

— Предполагам, ще се окаже, че така или иначе през цялото време си я играл, само че без да знаеш.

— С кого говори Били Риц?

— Човек не иска да знае, ако иска да живее в Милхейвън.

— Толкова ли е дълбока корупцията в Милхейвън?

Той поклати глава.

— Човек по средата, който помага и на двете страни, всички имат нужда от човек като Били — той ме погледна, опитвайки се да отгатне дали съм толкова наивен, колкото изглеждам. После погледна часовника си. — Знаете ли, има шанс да го зърнете, ако сте толкова любопитен. По това време Били обикновено преминава по улица „Уидоу“ и свършва малко работа в заведението „Хоум Лаундж“.

Той стана и аз го последвах до прозореца. Погледнахме надолу от деветия етаж към паважа. Сянката на „Сейнт Олуин“ помрачаваше улица „Уидоу“ и падаше под рязък диагонал върху тухлените сгради от другата страна. Едно дребно мъжле с миниатюрна бейзболна шапка влезе в бакалията надолу по улицата и една дребна женичка буташе към „Ливърмор“ количка с размерите на грахово зърно.

— Човек като Били трябва да спазва режим — каза Гленрой. — Хората трябва да могат да го намират.

От дъното на „Уидоу“ се зададе полицейска кола и спря пред стария тухлен блок от другата страна на заложната къща. Една от униформите в колата излезе и тръгна по улицата към бакалията. Беше Съни Беринджър, ченгето с вид на крачещо синьо дърво. Вратата на „Хоум Плей“ се отвори и един мъж като варел с бяла риза и сиви панталони излезе и се облегна пред бара. Съни мина покрай него, без да го погледне.

— Това ли е той?

— Не, това е един тип Франки Уолдо. Продава на едро месо. Месо от Айдахо. Като се изключат две години, Айдахо доставяше всичкото месо за хотела в годините, в които имаше обслужване по стаите. Но както виждате, Били закъснява, а Франки иска да говори с него. Чуди се къде е.

Франки Уолдо зяпаше към входа на „Сейнт Олуин“, докато Съни излезе от бакалията с две чаши кафе. Преди Съни да стигне до него, Франки се върна в бара. Съни се качи в колата си. Един микробус и един пикап преминаха и завиха по „Ливърмор“. Патрулната кола се отлепи от бордюра и потегли по улицата.

— Ето го — каза Гленрой. — Вижте какво ще направи Франки сега.

Видях дъното и периферията на тъмносива шапка, килната на тила на мъж, който прекосяваше тротоара пред входа на хотела. Франки Уолдо изскочи отново и задържа вратата отворена. Били Риц слезе от бордюра и тръгна да пресича „Уидоу“. Носеше свободен сив костюм с широки рамене и вървеше, без да бърза, почти шляейки се.

Риц се приближи до Уолдо и му каза нещо, при което другият сякаш се разтопи от облекчение. Уолдо потупа Риц по гърба и Риц влезе през отворената врата като коронована особа. Уолдо се вмъкна след него, преди вратата да се е захлопнала.

— Нали виждате, Били излъчва известна благонамереност — Гленрой се отдръпна от прозореца. — Но не ви трябва да виждате Били Риц по-отблизо.

— Може да му е казал, че „Сейнт Олуин“ отново ще въведе обслужване по стаите.

— Де да беше — отдалечихме се от прозореца и Гленрой Брейкстоун ме погледна по начин, който ми подсказа, че съм му отнел достатъчно време.

Тръгнах към вратата, но ми хрумна нещо.

— Предполагам, че местната компания „Айдахо“ е продавала месо на хотела по време на убийствата на Синята Роза?

Той се усмихна.

— Така се предполагаше. Но реално, нали знаете, беше друг.

Попитах го какво значи това.

— Нали ви казах, че управителите въртяха по някоя и друга далаверка? Ламбърт получаваше резен от перачницата, а Злият Боб намазваше от месото. Ралф Рансъм така и не научи. Боб правеше фалшиви фактури, които до една имаха знак „платено“, когато стигаха до бюрото на Ралф.

— Как разбрахте за това?

— Нандо ми каза веднъж като се беше гипсирал. Двамата с Егс разтоварваха камиона всяка сутрин, точно в началото на смяната си. Но вие вече знаехте това, нали?

— Как бих могъл?

— Нали казахте, че „Сейнт Олуин“ свързва всички убийства?

Тогава осъзнах за какво говори.

— Местният месар, който е поел договора за месото, е бил Хайнц Стенмиц, така ли?

— Разбира се, че той. Каква иначе му е връзката с хотела?

— Никой никога не е казал това на полицията.

— За какво да го казва?

Благодарих на Гленрой и пристъпих към вратата, но той не се помръдна.

— Не ме попитахте какво мисля за смъртта на Джеймс. А това е причината, поради която ви поканих тук най-напред.

— Помислих си, че ме поканихте, защото знам кой е написал „Щедър живот“.

— Всеки трябва да знае кой е написал „Щедър живот“ — каза той. — Интересува ли ви, или не? Не мога да ви кажа кой е бил уволнен точно тогава и не мога да ви кажа как да намерите Боб Бандолайър, но мога да ви кажа каквото знам за Джеймс. Ако имате време.

— Моля ви — казах. — Трябваше аз да попитам.

Той направи крачка към мене.

— Тук сте прав. Слушайте. Джеймс беше убит в стаята си, нали така? В леглото си, нали така? Знаете ли в какво е бил облечен?

Поклатих глава, проклинайки се, задето не бях прочел полицейските доклади по-внимателно.

— В абсолютно нищо. Знаете ли какво значи това? — той не ме остави да отговоря. — Значи, че е станал от леглото си да отвори вратата. Знаел е кой е бил отвън. Джеймс беше млад, но не беше глупак освен за едно единствено нещо. Пички. Джеймс искаше да нашиба всичко, което изглеждаше добре и се случеше на пътя му. В тоя хотел имаше няколко хубавки камериерки и Джеймс се сближи с една от тях, Джорджия Маккий, по времето, когато свирихме в „Блак анд тан“.

— Кога беше това?

— През септември 1950. Два месеца преди да го убият. Заряза я, както зарязваше всички други момичета, с които се имаше. Започна да се среща с едно момиче, което работеше в клуба. Джорджия започна да идва и да прави скандали, докато спряха да я пускат в клуба. Искаше Джеймс да се върне — той се стараеше да разбера хубаво какво ми казва. — Винаги съм смятал, че Джорджия Маккий е отишла в стаята на Джеймс, убила го е и е направила така, че да изглежда като че ли оня, дето е убил оная курва, е убил и него. Той е отворил вратата. Или пък тя е влязла вътре с ключа си. И в двата случая Джеймс не би се противил, ако си е помислил, че се връща да спи с него.

— Казахте ли това на полицията?

— Веднага след като Джеймс беше убит, напусна хотела и се премести в Тенеси. Мисля, че имаше роднини там. Честно казано, надявам се, че в някой бар са я наръгали с нож.

Двамата се гледахме безмълвно за няколко секунди.

— Джеймс заслужаваше повече живот — каза най-сетне Гленрой. — Той имаше какво да даде.

14

Все още беше прекалено рано да се обаждам у Том Пасмор, така че попитах чиновника на гишето дали има указател на Милхейвън. Той отиде в офиса си и се върна с тлъста книга в ръка.

— Как е днес Гленрой?

— Добре е — казах. — Не е ли така винаги?

— Не е, но винаги е Гленрой.

Кимнах и разлистих книгата до С. Дейвид Сънчана бе вписан с адрес на „Бейбъри Лейн“, което звучеше като да е Елм Хил. Записах си номера на листа, който Том ми бе дал, след което реших да погледна за Оскар Рицман на „Фон дю лак“. Може би той би ми казал нещо за мистериозния Уилям Рицман.

От телефонния автомат във фоайето на „Сейнт Олуин“ набрах номера на Сънчана и го оставих да звъни дълго, преди да затворя. Сънчана бяха сигурно единствените на Елм Хил, които нямаха телефонен секретар.

Излязох и тръгнах обратно към старата къща на Боб Бандолайър. Сигурно той е знаел нещо, помислих си — може да е видял Джорджия Маккий да излиза от стаята на Джеймс Тредуел и да я е изнудил, вместо да я предаде в полицията.

Свърнах по Седма южна, взрян в краката си, отминах къщата на Милхаузър и едва тогава видях Франк Белнап да ми маха от предната си морава. Той ми направи знак да го изчакам, където съм и бързо тръгна към мене. Когато се приближи, погледна назад към верандата и ми направи знак да вървя към „Ливърмор“.

— Казах на Хана, че отивам на разходка — каза ми той. — Минах няколко пъти нагоре-надолу по улицата, докато ви чаках да се върнете.

Той посочи с глава към булеварда и двамата извървяхме достатъчно разстояние, за да е сигурен той, че жена му няма да го види да разговаря с мене.

— Какво има? — попитах.

Той още се бореше със себе си.

— Аз видях оня военен, дето изхвърли семейство Дъмки от съседната къща. Той се върна на другия ден да провери какво става. Хана беше на пазар. Аз излязох да поприказвам с човека, когато той си тръгваше, и той беше груб и нещо по-лошо, господине. Да си кажа правичката, уплаши ме. Не беше едър, но изглеждаше опасен — би ме убил на място и аз го знаех.

— Какво се случи? Заплаши ли ви?

— Ами да — Белнап се намръщи. — Мисля, че тоя приятел тъкмо се връщаше от Виетнам и мисля, че не би се спрял пред нищо. Аз уважавам военните, трябва да знаете това, и мисля, че това, което направихме с тези момчета, е срамота. Но тоя човек, той беше нещо особено.

— Какво ви каза?

— Каза да забравя, че съм го виждал. Ако пророня думица за него или за делата му, ще ми запали къщата. Не се шегуваше. Имаше вид като да е изгорил доста къщи в живота си, такива, дето ги виждаме по новините — Франк се доближи към мене и от него лъхна застоялият му дъх. — Разбирате ли, той каза, че няма да имам проблеми, докато се държа така, сякаш не съществува.

— Аха — казах. — Разбирам.

— Ясно ви е, нали?

— Това е мъжът, когото Хана виждала нощем — казах.

Той кимна неистово, сякаш главата му беше на пружина.

— Все й повтарям, че си измисля. Може да не е той — това беше още през седемдесет и трета, когато той ме предупреди. Едно нещо ще ви кажа, ако това е той, не знам какво прави там вътре, но със сигурност не плаче.

— Благодаря ви, че ми казахте.

Той ме погледна колебливо, чудейки се дали не е сбъркал.

— Мислех си, че може да ви интересува кой е.

— С униформа ли беше?

— Да. Имах чувството, че още не се е сдобил с цивилни дрехи.

— Каква униформа беше?

— Имаше куртка с бронзови копчета, но всичките работи, разните нашивки бяха откъснати.

Това нямаше да помогне.

— А после не е имало следа от него, докато Хана го е видяла в къщата през нощта.

— Надявах се, че е умрял. Може пък да е някой друг тоя, дето тя вижда?

Отговорих му, че не знам, и той бавно се отдалечи към къщата си. Погледна назад към мене на два пъти, все още чудейки се дали е постъпил правилно.

15

Влязох в белия понтиак и подкарах обратно по „Ливърмор“ и през сянката на долината.

Излязох от магистралата при Елм Хил и тръгнах наслуки през поредица от тихи улички, търсейки „Бейбъри Лейн“. В Емл Хил се харесваха двуетажни имитации на колониалния стил със сложни комплекти от люлки в дългите задни дворове и с орнаментално изписани имена върху табели, забодени до алеята към гаража: СЕМ. ХАРИСЪН, СЕМ. БЪРНАРД, СЕМ. РЕЙНОЛД. Почти всички пощенски кутии имаха размерите на половин кофа за боклук и бяха украсени с картинките на летящи патици, червени плевни край езерца или подскачащи пастърви.

В центъра на Елм Хил имаше паркинг пред полукръг от сиви магазини в колониален стил. Оттатък улицата беше хълмът, където някога са били брястовете[2]. Сега там имаше историческа табелка и две пресичащи се пътеки с гранитни пейки. Купих си карта в книгопродавницата „Буки, буки“ и седнах с нея на една от пейките от другата страна на улицата. „Бейбъри Лейн“ започваше точно зад пазарния център при Общината, извиваше покрай едно езерце и се луташе около километър, преди да се пресече с „Плъм Бароу Уей“, която отпердашваше право на север обратно на магистралата.

Първите половин дузина къщи в непосредствено съседство до тантурестата сграда на Общината бяха скромни, овехтели дървени кутии с по-късно добавени веранди и бяха най-старите постройки, които видях в Елм Хил, някъде от двайсетте и трийсетте години. Щом „Бейбъри Лейн“ отмина езерцето, отново бях сред белите и сиви колониални имитации. Следях номерата, покрай които минавах. Най-сетне стигнах до дълга права редица от дъбове, които някога са отбелязвали синора на ферма.

От другата страна на границата имаше двуетажна, леко разнебитена фермерска къща с остъклена веранда, напълно извън стила на квартала. Два сиви контейнера за пропан прилепваха до едната страна на къщата, а към килнатия на една страна гараж с обикновени неавтоматични врати водеше коловозна алея. Излинелият номер върху нормалната пощенска кутия съответстваше на номера върху моя лист. Сънчана бяха купили изконната фермерска къща на тоя парцел, след което пред очите им бе израснало оптимистично възсъздаване на Ривъруд. Минах по коловозите, докато стигнах гаража, изключих двигателя и излязох от колата.

Тръгнах покрай остъклената веранда и изпробвах вратата на верандата, която се отвори. Избелели от слънцето плетени столове бяха поставени под прозореца на средата на верандата. Почуках на входната врата. Никой не отговори. Знаех, че няма никой. В края на краищата аз просто се спасявах от Рансъмови. Извърнах се и видях да ме гледа мъж, застанал до редицата дъбове от другата страна на улицата.

Мрежата на остъклената врата го превръщаше в изправен силует от черни точици. За миг усетих страховита заплаха и без въобще да мисля, стъпих настрани и клекнах до един от плетените столове. Мъжът не се беше помръднал, беше изчезнал.

Бавно се изправих. Нервите ми нададоха писък. Мъжът беше изчезнал сред колонадата от дъбовете. Излязох през остъклената врата и тръгнах към „Бейбъри Лейн“, следейки дали нещо ще се раздвижи в редицата грамадни дървета. Може да е бил съсед, помислих си, който се е чудел какво правя на верандата на Сънчана.

Но знаех, че не е бил никакъв съсед.

Нещо не се движеше сред дъбовете. Пресякох улицата по диагонал, така че да виждам между дърветата. Разделяха ги около два метра трева. Не се виждаше никакво човешко същество. Редицата дъбове свършваше при улицата зад „Бейбъри“, където навярно е свършвал парцелът на някогашната ферма. Невидима сред преплитащите се улички на източния Елм Хил, една кола запали и се отдалечи. Обърнах се по посока на шума, но видях само люлките и задните стени на къщите. Сърцето ми още биеше до пръсване.

Пресякох обратно улицата и изчаках в понтиака половин час, но Сънчана не се върнаха. Най-сетне написах името и телефона на Джон в края на една бележка, където казвах, че искам да говоря с тях за Боб Бандолайър, откъснах листчето от тефтера си и се върнах на остъклената веранда. Завъртях топката на входната им врата и вратата се отвори. Утайката от чувството за опасност, което току-що бях преживял, се надигна, сякаш празната къща ме застрашаваше.

— Хей, има ли някой вкъщи? — извиках, наведен към стаята, но не очаквах отговор. Оставих бележката върху полираните дъски пред кафяв, овален килим на пода на всекидневната, затворих вратата и се върнах в колата.

16

След два изхода по магистралата на изток от стадиона поех по „Тютония авеню“ и тръгнах на север, дълбоко в централната жилищна секция на Милхейвън. Не бях сигурен къде точно се намира „Фон дю лак драйв“, но си мислех, че се пресича с „Тютония“, така че подкарах покрай редица от малки магазинчета и закусвални, следейки за уличните знаци. Когато стигнах до светофара при „Фон дю лак драйв“, след бърза преценка тръгнах надясно.

„Фон дю лак“ беше широка улица с шест платна, която започваше при езерото и след това пресичаше Милхейвън по диагонал. В тоя далечен западен край по белите тротоари нямаше дървета и слънцето припичаше редиците от кооперации от 30-те години и къщите, които стояха от двете страни на улицата. От момента, в който тръгнах от Елм Хил, поглеждах към огледалцето на всеки две секунди.

Подобно на съседните й две напълно еднакви бетонни къщи, 5460 имаше черни щори и плосък покрив. И трите бяха боядисани в еднакъв бледожълт цвят. Собствениците на двете къщи отстрани се бяха опитали да смекчат суровите фасади, засаждайки лехи с цветя покрай пътеките си и около къщите, но къщата на Оскар Рицман приличаше на затвор с щори.

Преди да почукам на вратата, огледах се нагоре и надолу по празната улица.

— Кой е? — попита глас от другата страна на вратата.

Казах си името.

Вътрешната врата се отвори едва-едва. През стъклото на външната врата видях висок, едър и плешив над седемдесетгодишен мъж, който внимателно ме разучаваше. Това, което видя, очевидно не го застрашаваше, защото той отвори докрай вратата и се доближи до мрежата на остъклената врата. Имаше едър гръден кош и дебел врат като атлет, и носеше каки шорти и износена синя фланелка.

— Мене ли търсите?

— Ако вие сте Оскар Рицман, вас — казах.

Той отвори остъклената врата и стъпи достатъчно навътре в нея, за да запълни рамката. С рамо придържаше вратата отворена. Погледна надолу към мене, любопитен да чуе какво имам да му кажа.

— Ето ме. Какво искате?

— Господин Рицман, надявах се, че ще можете да ми помогнете да намеря един от съдружниците в една Милхейвънска корпорация.

Той завъртя брадичката си на една страна с израз едновременно скептичен и развеселен.

— Сигурен ли сте, че ви трябва Оскар Рицман? Този Оскар Рицман?

— Чува ли сте за една компания, която се казва „Елви холдингс“?

Той се замисли.

— Не.

— Чувал ли сте за Андрю Белински или Лиън Кейсмънт?

Рицман поклати глава.

— Третият съдружник се казва Рицман и тъй като вие сте единственият Рицман в указателя, вие сте последната ми надежда.

— Каква е тая работа? — той се наведе напред, все още не враждебно, но не и любезно. — Първо на първо, кой сте вие?

Повторих му името си.

— Опитвам се да помогна на един стар приятел, та искаме да получи информация за тая компания, „Елви холдингс“.

Той се мръщеше срещу ми.

— Излиза, че единственият истински съдружник от „Елви холдингс“ е мъж на име Уилям Рицман. Не можем да отидем в офисите им, защото…

Той излезе през отворената врата, стъпи на земята и ме ръгна яко в гръдния кош.

— Оскар звучи ли ви като Уилям?

— Мислих си, че може да сте баща му.

— Може всичко да си мислите — той пак ме бутна и пристъпи, така че аз преплетох крака назад. — Няма да търпя безчестни копелдаци като вас да се навъртат тук и да ми досаждат и се махайте от двора ми преди да съм ви отвъртял една.

Не се майтапеше. С всяка секунда все повече побесняваше.

— Просто се надявах, че можете да ми помогнете да намеря Уилям Рицман. Това е всичко — вдигнах ръце да му покажа, че нямам желание да се бия.

Лицето му застина и той направи крачка към мене. Отскочих назад, един огромен юмрук изпълни полезрението ми и въздухът пред лицето ми се раздвижи. В следващия миг той беше на един метър от мене, със събрани юмруци и с лице, алено от гняв.

— Тръгвам — казах. — Не съм искал да ви досаждам.

Той отпусна ръце.

Остана на моравата, докато влязох в колата. После се завъртя и се помъкна обратно в къщата си.

Върнах се на „Илай Плейс“ към истинската си работа.

[1] Свидетели на Йехова — религиозна секта. — Б. пр. ↑

[2] Елм Хил — хълмът на брястовете. — Б. пр. ↑

Книга втора

Част осма
Полковник Бофърт Рандъл

1

Влязох в къщата и извиках за поздрав. Ответната тишина показваше, че всички Рансъмови са полегнали. За миг се почувствах като Златокоска в мечата колиба.

В кухнята намерих жълта бележка върху централния плот до една бутилка сос „Урстършиайър“ и три чаши с петна от червена течност. „Тим, къде си? Отиваме на кино, ще се върнем към седем-осем. Монроу и Уийлър се отбиха, виж доказателствата горе. Джон“.

Хвърлих бележката в боклука и се качих горе. Марджъри беше наредила малки козметични бутилчици върху масичката в стаята за гости. Върху неоправеното легло имаше захвърлено отворено списание.

Нищо не беше разместено в стаята на Джон освен от самия него. Беше оставил своята водка за триста долара върху нощното си шкафче, несъмнено с цел да предотврати опитването й от страна на Ралф. На купчини и вълма по пода лежаха разни ризи и гащи. Двете големи платна на Брайън Дориан, които мощно напомняха за смъртта на Ейприл, бяха свалени и обърнати с лице към стената.

На третия етаж куфарчето на Дамрош лежеше недокоснато под канапето.

Пресякох хола и влязох в офиса на Ейприл. По рафтовете бяха скупчени служебни папки и стари факсове. Най-сетне забелязах, че повечето от рафтовете бяха празни.

Монроу и Уийлър бяха събрали и отнесли голяма част от папките и документите на Ейприл. До вечерта някой счетоводител на „Армъри Плейс“ щеше да прегледа архивите й, търсейки мотив за убийството. Монроу и Уийвър навярно бяха изпразнили и офиса й при „Барнет“ същата сутрин. Отворих едно чекмедже и намерих два кламера, туба крем „Нивеа“ и едно ластиче. Бях закъснял с два часа да разбера какво Ейприл е била научила за Уилям Дамрош.

Върнах се в офиса на Джон и взех книгата на полковник Рандъл. После се опънах на канапето да чета до завръщането на Рансъмови от киното.

2

В щастливо неведение относно факта, че пише ужасно и няма какво да каже, Бофърт Рандъл беше строил върху четиристотин страници трийсет години закостенели схващания, безсмислени анекдоти и прочувствени предразсъдъци. Полковникът се беше изкомандвал да седне на пишещата машина, бе изваял всяко свое изречение от жалък, неподатлив гранит и сигурно е бил вбесен, когато никой комерсиален издател не е приел шедьовъра му.

Чудех се как Том Пасмор бе успял да открие това съкровище.

Полковник Рандъл бе прекарал живота си в снабдяването и най-непосредствените му проблеми се отнасяха до крадене и фалшиви фактури. Неговият дълъг, невинаги щастлив опит от Германия, Оклахома, Уисконсин, Калифорния, Корея, Филипините и Виетнам неумолимо го бе довел до някои дълбоки убеждения.

3

Най-добрата бойна сила на планетата е отвъд съмнение Армията на Съединените Американски Щати. Това е факт. Храбра, готова да забие щикове във всеки момент, подготвена да се бори до последния човек, това е Армията, която познаваме и обичаме. Работеща в много бази по целия свят и нелишена от признание (макар и невъзпята), Армията ме е поставяла в много „горещи“ точки и на тези предизвикателства този скромен полковник тук е откликвал с всичките си сили. Наблюдавал съм нашите военни сили по цял свят, в мирни и в усилни моменти, и те винаги са заслужавали моето предано и всеотдайно служене.

Какво поставя нашата Армия на първо място в света? Няколко фактора, всеки от тях важен, трябва да се вземат предвид при отговора на този въпрос.

Дисциплината, калена в обучението.

Предаността, рождено право на американеца.

Силата, физическа и количествена.

Тук прескочих няколко страници.

Ще разкажа своя опит в установяването на разностранно, добре организирано снабдяване по разни точки на планетата, посредством обяснение. Уверявам читателя, че забавните „щрихи“ не са по никакъв начин измислици или украшателства от страна на автора. Точно така се случи всичко в двойната перспектива на дългия ми опит и на предната веранда на моя скромен, но удобен пенсионерски дом в расово единната част на Принс Джордж Каунти, Мериленд.

4

Стенейки, разлистих Рандъл в Кам Ран, Рандъл в Сайгон, Рандъл на бойното поле. После едно познато име закачи погледа ми на въдицата си. Рандъл беше прекарал известно време в лагера „Бяла звезда“, моята първа спирка във Виетнам. Видях още едно име, което познавах, и тоя път наистина се зачетох.

5

Именно по време на моите претоварени седмици в лагера „Бяла звезда“ се случи един от най-неприятните инциденти в кариерата ми. Неприятен и показателен беше той, защото ми показа по най-достоверен начин, че старата армия, която любех, бе попаднала в лапите на нездрави идеи и влияния. Скверни струи течаха в нейното кръвообращение.

Тук започнах да плъзгам поглед по листа и прескочих две страници.

Бях чувал, разбира се, за Зелените Барети, създадени от католическия демагог, поставен в служба чрез корумпираното разхищаване на мръсно придобитите милиони на баща си. Че кой не беше чувал? Това бе протръбено по цялата страна и много иначе блестящи и патриотични младежи попаднаха в капана. Но аз не бях влизал в личен контакт с това племе, докато един ден в склада ми в Бяла звезда влезе някакъв капитан, по-късно, за мое изумление, и майор — Франклин Бачълър. Цяла школа беше.

Той влезе наперено, без някаква определена униформа, но очевидно офицер с държанието на офицер. За хората на бойното поле се позволяваха известни волности. Трябва да обясня обичайната процедура, поне така, както аз ръководех своята дейност. Може да се каже с една проста максима: Нищо не влиза без документи, нищо не излиза без документи. Това е основата. Разбира се, всеки интендант знае какво значи импровизация и когато ме призоваваха да направя това, справях се великолепно, както в случая с шестте вола на Чо Кин. Читателят навярно си спомня епизода. Толкова по моя случай.

При нормални обстоятелства, документите се представят на гишето, изискваните провизии се събират, натоварват се в очакващото транспортно средство или средства и копия от фактурите се изпращат до съответната инстанция. Не е нужно да пояснявам, че кап. Бачълър не спази нито една от общоприетите формалности.

Той ме игнорира и нареди на подчинените си да вземат от лавиците артикули за обличане. Същите бяха, очевидно, не войници от Армията на Съединените Щати. Аборигени на ръст, грозни на лице и на телосложение, някои бяха дори ярко намазани с бои. Това бяха „ярдците“, племето, с което много Зелени барети бяха принудени да влязат в сношение. Моята команда да се върнат по лавиците откраднатите стоки бе напълно игнорирана. Ударих с юмрук по бюрото си и попитах с ироничен, както се надявах, тон, къде са документите за получаване на офицера. Мъжът и неговата шайка продължиха да ме игнорират. Гмеж от дребни скотски твари, окаляни и покрити с пера, бе превзела моя склад.

Излязох иззад гишето с револвера в ръка. Това, казах, е нередно и се налага веднага да се прекрати. Приближих офицера и докато го правех, чух зад себе си звука на МД16, който се подготвя за стрелба. Офицерът ме посъветва да запазя спокойствие. Бавно, много бавно наистина, аз се обърнах и видях една от най-изумителните гледки, които азиатският конфликт ми бе предлагал до тоя момент. Жена със забележителна красота, в обикновено работно облекло, беше насочила оръжието си в главата ми. Тя също беше „ярдка“, но по-висока в еволюционно отношение, отколкото щъкащите й съплеменници. Две неща ми станаха ясни на секундата: тая хубавица би ме застреляла на място с добре известното азиатско безразличие към живота. Второ, тя беше женската на Зелената барета. Нарочно не използвам по-възвишена дума. Беше женската му, така както тварите в обора имат женски. Това беше за мене знак, че офицерът е умопобъркан. Отказах се от всяка съпротива спрямо двамата и племето им. Хората ми се бяха разбягали и аз стоях безмълвен.

Тутакси отидох в щаба на командира на частта, чието име няма да спомена. Ние двамата бяхме имали своите разногласия във връзка с моята реорганизация на някои неща. Въпреки нашите различия аз очаквах пълна и незабавна подкрепа. Възстановяване на откраднатите провизии. Пълен отчет и документация. Дисциплинарни действия в съответствие с нарушението. За мое изумление командирът на „Бяла звезда“ отказа да си мръдне пръста.

Просто ме бил посетил капитан Франклин Бачълър, това ми казаха. Капитан Бачълър се отбивал веднъж на всеки една-две години да облече войниците си. Капитанът не се занимавал с документи, интендантът пресмятал какво бил взел и сам попълвал фактурите. Или ги приписвал на задигане. Проблемът при мене бил, че съм се опитал да го спра — не можело да се спре капитан Бачълър. Запитах защо не и получих потресаващия отговор, че капитанът бил легенда.

Тъкмо тоя тъпак командир ми каза, че Франклин Бачълър бил известен като „Последният Нередовен“. Че беше нередовен, аз съм съгласен sotto vose.

Както читателят навярно разбира, оттук насетне аз следях с голям интерес шеметната кариера на младия капитан Франклин Бачълър.

Обявих се за новооглашен на такива като Бачълър, поборник на „Нередовните“. Разпитвах за истории и чух разкази подобни на тия, с които Мавъра е прелъстявал Дездемона.

Картинката, която се очертаваше от историите за Бачълър, беше тревожна. Ако за мене беше така, какво остава за Онези, Които Не Трябва Да Назоваваме, които го бяха насърчавали? Не може дори да се изкаже какво. Именно поради тази тревога, която се усети и по най-високите места в страната, злочестият Джак (струва ми се) Рансъм, капитан от Специалните части, се заплита първоначално в предателските мрежи на Бачълър, което довежда до финалния заговор — върховния заговор — на мълчанието. От което мълчание се процежда безсмъртен срам. Смятам да го разкрия на тези страници.

6

Задачата на хора като Бачълър беше да се възползват от съществуващите вражди между обикновените виетнамци и различните племена, които организират отделните села на племената в истински командоси, ударни сили, способни на същата потайност като нашите врагове — партизани. Друга цел беше да се спечели подкрепа за нашето правителство чрез активно подпомагане живота на селяните. Да се строят язовири, да се копаят кладенци, да се развиват по-здрави селскостопански култури. Налагаше се тези хора да говорят езика на племената, да живеят като тях, да ядат същата храна. Целта беше да се обучат войници за партизанска война.

Бачълър скоро разкрива истинската си същност, като превръща своите селяни в пътуваща глутница вълци. След няколко месеца глутницата установява постоянен лагер дълбоко в една долина на виетнамските планини.

По това време репутацията на Бачълър беше най-висока. Обикновеният войник идеализираше неговите постижения. Началниците му го ценяха, тъй като той систематично доставяше сведения за движението на врага. Поддържаше връзката с глутницата.

Тук стигаме до същността на нещата.

По мое убеждение Бачълър е започнал да нагазва в тези най-опасни води, в ролята на посредник — на двоен агент, може да се каже.

Действайки от тайната си база в планините и след това от един дори още по-укрепен редут дълбоко на север, майор Бачълър става трафикант на информация, източник на сведения относно движението на войските и военните стратегии, които не биха могли да се добият по друг начин.

Дори аз, затрупан от собствените си задължения, чувах за случаи, когато нашите сили тръгваха да атакуват изненадващо батальон от северновиетнамци, за които бе донесено (но от кого?), че напредват на юг по обиколни пътища, но намираха само няколко нищо и никакви взвода. Побеждавахме ли? Несъмнено. В степента, в която бяхме очаквали, подведени от нашето разузнаване? Отговорът е отрицателен. Навярно някакви подобни разсъждения са накарали Онези, Които Не Трябва Да Назоваваме, да изпратят млад капитан от Специалните сили, Джак Рансъм, в планините, за да установи контакт с майор Бачълър и да го върне в китните долини на предградията във Вирджиния за разпит и отчет.

7

Краката ме боляха и гърбът не ми дава нито минутка покой. Писането, както сам можах да се убедя, е дейност изсмукваща, съсипителна и безпределно прекъсваема. Щом някое добро изречение се надигне към челото на ума, пред вратата на моята скромна, но удобна пенсионерска вила в един разумен сектор от Принс Джордж Каунти се появява някой нещастник. Или ще донесе натежала пратка, или ще проси храна, или ще търси някакво несъществуващо лице, представено от нечетливо име, надраскано на мръсно парче хартия. Връщам се на бюрото, опитвайки се да си припомня изгубените думи, и ето че телефонът зазвънява като взривена мина. Щом вдигна дяволското устройство, някакъв глас ме запитва дали бих желал наистина да ми доставят двайсет и четири пици с гъби и аншоа.

И по всяко време е възможно един младеж от съседната къща, някога представителна къща, която сега е печално овехтяла, да мята топка за тенис по стената пред моето бюро, да я улавя и мята пак по моята стена, така че едно постоянно равномерно барабанене ТУП ТУП ТУП застава между мене и мислите ми. Родителите на това дете нямат никакво чувство за приличие, дълг, дисциплина или добросъседство. В случая, когато посетих тяхната въшлива дупка, те посрещнаха моите оплаквания със злорадо подхилване. Убеден съм, че именно тези жалки люде са източникът на разните поръчки за пица и т.н., и т.н. ето защо изписвам името им, та то да отекне срамотно: Дъмки. За това ли се борихме, та плоскодупият израстък на Дъмки с неговите окадени очички и лице като суроватка да може да хвърля топка по скромното ми жилище? Когато един човек се опитва да пише вътре, човек, който трябва да се сражава с болките в гърба и краката, който се поти над думите да ги направи незабравими?

И ето я пак, топката за тенис. ТУП ТУП ТУП.

8

Читателят ще ми прости този изблик. Всъщност, проклетата ми тема възбужда моя гняв и кръвното ми, а не мръсните ми съседи.

Чух от мнозина от моите довереници, че Рансъм и един друг офицер били изпратени в планините да намерят Бачълър и да го приберат, както се казва „на топло“. Онези, Които Не Трябва Да Назоваваме искали да го разпитат, но обрекли собствения си замисъл, позволявайки слухът за мисията на Рансъм да достигне Бачълър, преди самия капитан. Това може да се случи по хиляди начини — шушукане не където трябва, съгледана телеграма, неуместен разговор в офицерския клуб. Резултатите бяха предвидими, но не по-малко трагични от това.

След трудно и опасно пътешествие Рансъм успява да открие тайния лагер на офицера-дегенерат. Чул съм разни версии относно това, на което попада, някои от които отхвърлих по причина на пълната ми неправдоподобност. Вярвам, че Рансъм и неговият спътник влизат в лагера и намират сцена на масово клане. Тела на мъже и жени са осеяли лагера — и плячката е избягала.

Следва още едно странно разрастване на легендата за Франклин Бачълър. Капитан Рансъм влиза в заслон без покрив и намира един бял американец от мъжки пол, които е гушнал оголения и почистен череп на азиатка от женски пол. Този мъж, полуобезумял от изтощение и мъка, заявил, че е Франклин Бачълър. Черепът бил на жена му. Той и неговият подчинен, казал той, някой си капитан Бенингтън, не били в лагера, когато той бил нападнат от виетконгци, които го търсели от години — врагът избил повече от половина от хората му, изгорил лагера до основи, след което сварил телата, изял месото и оставил от хората на Бачълър само скелети. Бенингтън се хвърлил да ги преследва и бил убит.

Когато капитан Рансъм предал своя човек на Великите, оказало се, че пленникът всъщност бил капитан Бенингтън, който уж бил убит от виетконгците. Станало било така, че Франклин Бачълър убедил своя подчинен да се подложи на разпит и възможно арестуване вместо него, а самият Бачълър избягал в джунглата с остатъка от своята глутница. Бенингтън се оказал неспасяемо луд и бил поверен на военна болница, където, убеден съм, и до днес крее от мъка по своя изгубен командир.

Официалният разказ свършва тук. Все пак трябва да се зададе един неудобен въпрос. Каква е вероятността виетконгците да нападнат лагера на Бачълър, непосредствено преди пристигането на капитан Рансъм? И дали в подобна ситуация Бачълър би се държал по гореспоменатия начин?

Ето какво се разбра. Бачълър е знаел, че капитан Рансъм е на път да го прибере в Съединените щати за дознание. В този момент той избива собствените си последователи. Хладнокръвно, той се отървава от тези, които не могат да издържат на скоростното отстъпление през труден терен. Жените. Децата. Старите и слабите, всички са екзекутирани или смъртно ранени, заедно с всички здрави мъже, които не приемат неговите планове. После Бачълър и останалите му хора сваряват месото на някои от телата и правят последен пир със своите мъртви. Вярвам дори, че е възможно хората на Бачълър доброволно да са приели смъртта, да са сътрудничили в собственото си унищожение. Той ги държи като омагьосани. Вярват, че притежава свръхестествени способности. Ако Бачълър яде от тях, те ще продължат да живеят в него.

9

Бачълър запазва ядрото от своята група — не се съмнявам, че сред тях са били не един от повратливите, щъкащи, окаляни и покрити с пера диваци, които оплячкосаха моите подредени лавици в лагера „Бяла звезда“. Трудно би било да убиеш и направо невъзможно би било да уплашиш тези приятелчета, варвари в най-дълбоката си същност. Към това ядро от фанатични диваци той добавя виетконгци и други бандити извън закона. Те се въоръжават и оборудват толкова потайно и с такава смъртоносна сила, че Армията, която им я е доставила, дори не подозира за съществуването й. Това, което търсят, е друг таен лагер, достатъчно далече на север в неравния, мъглив район на Първи корпус, за да са в безопасност от това да бъдат случайно открити от конвенционалните американски войски и за да са в добра стратегическа позиция от гледна точка на разузнавателните цели. Бачълър е в навечерието на най-опасната си игра.

Легендата му отново е във възход, когато от новонамерения си редут той започва да предава безпогрешно точна информация, относно движението на северновиетнамските войски. Погледнато от която и да е било гледна точка, „Последният Нередовен“ наистина е възкръснал от мъртвите. Сведенията му се отнасят до движението на северновиетнамските дивизии към Ке Сан и околността му.

Тук следва разказът за Ке Сан само в най-общи линии — за онези, които не са запознати с тоя неблагополучен епизод. През 1964 година при Ке Сан Специалните сили основават лагер близо до една френска база. Когато през 1965 година летището им придобива решаващо значение, военноморските сили са изпратени в Ке Сан, като за известно време делят лагера със Специалните сили и техните племена. Военноморските постепенно изтикват Зелените барети, които не са приучени да се справят с такава ефикасност, дисциплина и съвършена организация. „Бру“ и техните господари се настаняват в Ланг Вей, където построяват друг лагер, въпреки че само на двайсет километра от тях при Ланг Во съществува друг лагер на „бру“ под командването на капитан Джак Рансъм.

Ако Рансъм беше успял осем месеца преди това да върне Бачълър в страната, той би получил повишение и по-значителен пост. Тъй като се е провалил, Великите са запратили Рансъм на второстепенен пост в Първи корпус, където ролята му е да инструктира своите „бру“ по въпросите на личната хигиена и елементарното земеделие.

Влиза Франклин Бачълър.

Известно време след като Зелените барети и техните диваци укрепяват Ланг Вей, лагерът е бомбардиран и обстрелван от американски бомбардировач. Лагерът е разрушен, много жени и деца са избити. Обяснението е, че бомбардировачът се заблудил в мъглявите планини. Историята е обичайно невярна, макар че й вярват до ден днешен. Истинската история е много по-ужасна от тази измислица за заблудения пилот. Този път Бачълър е направил фатална грешка. Бандитът майор отдавна таи безумна омраза към капитана, който го принуждава да напусне своя собствен най-добър лагер. Той дава фалшива информация, която да доведе до унищожаването на лагера на Специалните сили. Но бил бомбардиран друг фалшив лагер — Бачълър предизвиква разрушително нападение не на Ланг Во, а на Ланг Вей, който е на двайсет километра от него. Рансъм остава жив и когато Бачълър разбира грешката си, яростта му го подтиква към още по-ужасно предателство.

През 1968 година както Ке Сан, така и Ланг Вей са в състояние на перманентна обсада. След това идва нападението, което целият свят знае — северновиетнамците нахлуват в мъничкия Ланг Вей с танкове, ескадрони, минохвъргачки.

Това, което не е известно обаче, защото информацията е засекретена, е фактът, че Ланг Во, едно иначе незначително селце под командата на една-единствена Зелена барета, е също атакувано по същото време от северновиетнамски войски и танкове. Защо се случва това? Има един-единствен отговор. Франклин Бачълър подвежда своите северновиетнамски връзки да вярват, че след разрушението на Ке Сан, Ланг Во ще бъде следващият трън в очите им. И той продава собствената си страна по една единствена причина: унищожението на Джак Рансъм.

Ланг Во е сравнено със земята и Рансъм заедно с най-злочестите „бру“ е пленен в подземен команден пост. Там те били разкрити, застреляни с картечница и телата им — зазидани.

10

През 1982 година, пет години след моето оттегляне в това затънтено идилично кътче, което винаги е било най-свидната ми мечта, на вратата ми беше оставено едно дълго странствало писмо. Можех да извърша непростимата грешка да го изхвърля незабавно в кошчето, ако не бях забелязал странния набор от печати, наредени по гърба му. Като проследих странстванията на това героично послание, така както се разкриваха те от печатите на различните пощи, аз установих, че то е минало през военните бази в Орегон, Тексас, Ню Джърси и Илиной, преди най-сетне да достигне до къщата на моята сестра Елизабет Бел в Балтимор, моят пръв подслон след напускането на сигурността на Армията на Съединените Щати, където живях, докато се преместих в ПГ Каунти, както ние жителите тук казваме. Всяка цел то бе достигнало непосредствено след моето отпътуване — прибързано, злочесто, окаяно отпътуване в последния случай.

Този, който ми пишеше, някой си Флетчър Йокин от Райдънауа, Флорида, по време на трикратната си служба бе чувал много и за неуловимия Франклин Бачълър, и за тоя чудак полковник Рансъм от Интендантския корпус, който неуморно бил търсел истории за първия. След като съм бил толкова пламенно заинтригуван от приключенията и деянията на „Последният Нередовен“, той желаел аз да бъда уведомен за една история, която му се случило да научи. Господин Йокин можел да се закълне за честността на човека, който му я разказал, първокласен барман от Райдънауа, ветеран от бойното поле, подобно на самия него, но не можел да гарантира за човека, който разказал това на неговия собствен източник на информация.

Този последният твърдял, че бил на посещение в Ланг Во в деня преди нападението му от северновиетнамците: някой си Франсис Пинкъл от служителите на любимия на всички ястреб на Сената Клей Бърман, който бил на годишнината си обиколка по своите най-свидни проекти във Виетнам. Поради многобройността на последните, той изпратил Пинкъл, своя адютант, в един лагер на Зелените барети, за който се вярвало, че не е в опасност. Пинкъл дошъл, бързо преценил, че нищо тук няма да заинтригува сенатора и изписал обичайния комплект лъжи, възхваляващи Специалните сили. Пинкъл бил дошъл да възхвалява Цезаря, не да го погребва. Хеликоптерът дошъл, за да върне Пинкъл при шефа му в лагера Крандол, и излетял преди изгрев.

Щом се вдигнали във въздуха, Пинкъл видял — въобразил си, че видял, както му било разяснено по-късно — нещо, което не разбирал. Под хеликоптера, на по-малко от километър от Ланг Во, имало още едно племе „ярдци“ под командването на мъж от бялата раса. Какво правели те там? Кои били? Нямало втори офицер със задача в Ланг Во и хората от племето в този малък лагер не биха могли да са толкова многобройни. Племето и водачът им се разпилели по хребета, на който хеликоптерът ги бил заварил, търсейки прикритие.

Пинкъл направил добавка към напудрения си доклад.

На следващия ден северновиетнамците нанесли удар. Пинкъл споменал странната гледка, която видял, но не му обърнали внимание. Сенаторът я споменал, но бил посрещнат с шумни твърдения за невежество и невъзможност.

Флетчър Йокин от Райдънауа, Флорида, се чудеше дали белият мъж, видян от Франсис Пинкъл — видян да дебне в покрайнините на лагера, командван от капитан Рансъм — не е бил самият Франклин Бачълър. Франсис Пинкъл и сенаторът Клей Бърман изказали това предположение при завръщането си във Вашингтон. Предположението им било, че Бачълър е слязъл от планинския си редут, за да помогне на своя другар от Зелените барети в бедата. Но как би могъл Бачълър да знае това, което никой друг от командването не е знаел? Или ако е знаел, защо не е предупредил, както е постъпвал в други случаи?

Резултатът, казал Пинкъл на бармана, бил, че Великите Сенки стигнали до неприятни заключения и изтрили катастрофата в Ланг Во от всички военни хроники. Всички от това място загинали, онези, които оживели, твърдели, че са загинали при вражеското нападение на Ланг Вей. Пинкъл и Бърман получили заповед да запазят мълчание в името на националната сигурност.

Писмото завършваше с пожеланието тази информация да ми бъде интересна. Може и да е било само „история, разказана в бара“, но ако човекът, видян от Пинкъл, не бил Бачълър — кой е бил тогава?

Смятам, че „интересна“ е твърде меко казано. И още как! Това е последното парче информация, която поставя всичко на мястото му. За да прикрие предателството на един от любимците си, армията покрива всичко и то си остава покрито до ден днешен.

Отговорих на автора на писмото в Райдънауа, но скоро моето благодарствено послание се върна с печат, който ме информираше, че град с такова име не съществува в щат Флорида. Впоследствие забелязах, че Йокин е никой, изписано наопаки. Това по никакъв начин не намалява вярата ми в достоверността на дълго странствалото писмо. Господин „Йокин“ е някой, който взема разумни предпазни мерки, за което го поздравявам!

11

Франклин Бачълър изчезва още веднъж, твърди се — в Северен Виетнам. Този слух е неверен.

През 1971 един военноморски патрул намира стар лагер, отдавна унищожен, застлан с отломките на мъртви местни хора. След тези останки лежал разложеният труп на мъж от бялата раса с неопределена възраст. Франклин Бачълър бил срещнал, твърде късно наистина, подобаващия му край. Вътрешностите му били изкълвани от птиците, дивите лисици били разнесли месата му. След безплодни опити да бъдат открити близките му, Бачълър бил погребан от армията в анонимен гроб — изскочил от небитието, той се завръща на това същото място.

Защото от всички странности, които отбелязахме в случая с майор Франклин Бачълър, това е сигурно най-странната, а именно, че този човек никога не е съществувал. Беше един от ония случаи, в които момъкът се записва да служи под фалшиво име, скривайки произхода и самоличността си, така че се появява от света на сънищата, света на сенките, света на нощта. Макар че е отговорен за неизличими трагедии, този призрак е толериран и дори приет в обятията на армията-закрилница, и тъй насърчаван за една неразумна независимост, която го довежда до позорна смърт. Наречете ме глупав, наречете ме тесногръд, както желаете, но в това движение от тъмния свят на сънищата към успеха, оттам към покварата, след което към мрака и нищото, виждам дълбока поука. Франклин Бачълър — „Франклин Бачълър“, един незнаен войн, е призракът, който ни преследва, когато пренебрегнем принципите си.

Тук затворих книгата, за да продължа собствената си работа.

Част девета
В селенията на боговете

1

Няколко минути след единайсет тримата Ранъсмови влязоха през предния вход на вълната на някакъв разговор. Бяха гледали два филма — „Двойна подсигуреност“ и „Целувай ме до смърт“, след което се бяха отбили да пийнат в „Джимис“. За пръв път ги виждах да се чувстват удобно и непринудено един с друг.

— Най-после си се върнал — каза Джон. — Какво прави цял ден, по магазини ли беше?

— Прекарал си деня по магазини, така ли, човече? — Ралф се строполи на канапето до мене и Марджъри седна до нега.

— Разговарях с разни хора — казах и погледнах към Джон, за да му покажа, че искам да остане, след като родителите му си легнат.

— Просто остави полицаите да си свършат работата, за това им плащат — каза Ралф. — Трябваше да дойдеш на кино с нас.

— Честно казано, не знам защо го изгледахме до края — каза Марджъри. Тя се наведе, за да ме погледне право в очите — Мрачна работа, ей Богу!

— Ей — каза Ралф. — Ти не смяташе ли да провериш дали старият Гленрой е още в хотела?

— Айде бе! — каза Джон.

— Точно така, проведох дълъг разговор с него.

— Как е старият Гленрой?

— Стяга си куфарите за Франция.

— От какъв зор? — той наистина не можеше да си го представи.

— Ще свири на джаз фестивал и ще прави записи.

— Бедният дявол — той поклати глава, очевидно при представата как тая древна развалина Гленрой Брейкстоун ще се опитва да свири джаз пред тълпа от французи. После очите му светнаха и той ме посочи с пръст — Каза ли ти Гленрой как ме запозна на времето с Луис Армстронг? Велика случка. Съвсем дребно човече, знаеш ли това? Не по-едър от Гленрой.

Поклатих глава и той отпусна ръката си разочаровано.

— Ралф — каза Марджъри, — късно е, а утре пътуваме.

— Тръгвате ли си?

— Да — каза Джон.

— Мисля, че направихме всичко, което можахме тук — каза Ралф. — Не виждам смисъл да се мотаем наоколо.

Ето защо бяха успели да се почувстват удобно.

— Ралф! — натърти Марджъри и го дръпна за ръката. Двамата се изправиха. — Добре, момчета — каза Ралф. После отново ме погледна. — Сигурно е загуба на време, предполагам, така или иначе. Мисля, че за цялото време съм уволнил едно-единствено лице, при това не за дълго. По принцип Боб Бандолайър се занимаваше с тези неща?

— Кого уволни ти?

Той се усмихна.

— Спомних си, докато гледахме филма — сега ми се вижда малко нещо странно, като си помисля.

— Кой беше?

— Ти сам би могъл да ми кажеш. Само двама души имаше в хотела, които аз лично бих уволнил.

Примигнах и изведнъж разбрах.

— Боб Бандолайър и Дики Ламбърт. Защото са ти били непосредствени подчинени.

— Защо е важно всичко това?

— Защото приятелят на Джон се интересува, ето защо е важно — каза Ралф. — Нали чу, че прави проучване.

Марджъри махна пренебрежително с ръка, обърна се и се отдалечи от нас.

— Предавам се. Не се бави, Ралф, сериозно ти казвам.

Той я изгледа, докато си тръгне, после се обърна отново към мене.

— Просто ми хрумна, докато гледах „Двойна подсигуреност“. Спомних си как Бандолайър започна да изчезва с часове, да закъснява, да си тръгва по-рано, да си измисля какви ли не оправдания. Накрая дойде при мене и ми каза, че жена му била болна и той трябвало да се грижи за нея. Ама че изненада. И през ум не ми е минавало, че е женен. Представи си само — Боб Бандолайър с жена. Невероятно.

— Закъсняваше, понеже жена му е болна?

— Изпусна два цели дни почти. Казах на Боб, че не може да прави такива неща, а той ми надрънка куп глупости как бил по-добър управител за два часа, отколкото друг би бил за осем, или някакви подобни нелепости, така че аз най-сетне го уволних. Нямах избор — той разпери ръце с длани нагоре. — Не си гледаше работата. Незаменим беше, но ме постави в невъзможна ситуация. Така че му духнах под опашката — той напъха ръце в джобовете и опъна назад рамене по начина, по който и двамата с Джон правеха. — Както и да е, след две седмици пак го назначих. Докато Боб го нямаше, нещата не вървяха. Например, настана страхотна бъркотия с поръчките за месо.

— Какво стана с жена му? — попита Джон.

— Умря — по времето, докато беше уволнен. Дики Ламбърт ми каза, изчовъркал го някак си от него. На мене той никога не би ми казал.

— Кога се случи всичко това?

Ралф поклати глава, настойчивостта ми му се виждаше забавна.

— Ей, не мога всичко да помня. Някъде в началото на петдесетте.

— Когато намерихте Джеймс Тредуел убит в стаята си, Бандолайър ли уреждаше формалностите?

Ралф зяпна и примигна срещу ми.

— Ами не. Помня, че ми се щеше именно той да урежда формалностите, защото бях преместил Дики в дневната смяна, но него хич не го биваше.

— Значи си уволнил Боб някъде по времето на убийствата.

— Е, да, ама — той ми отправи остър, невярващ поглед, после затръска глава. — Не, не, не може да бъде. Говорим за Боб Бандолайър — този праволинеен тип, който организираше молитвени събрания.

Спомних си нещо, което Том Пасмор ми беше казал.

— Имаше ли деца той? Може би син?

— Господи, надявам се, че не — Ралф се усмихна при мисълта, че Боб Бандолайър отглежда дете. — До утре сутрин, момчета.

Той ни махна с тромав половинчат жест и тръгна по стълбите.

Джон пожела лека нощ на баща си и се обърна към мене. Изглеждаше напрегнат и раздразнен.

— Казвай сега, какво прави цял ден?

2

— През повечето време търсех следи от Боб Бандолайър — казах.

Джон възкликна в израз на отвращение и ми посочи канапето. Без да си прави труда да ме погледне, той отиде в кухнята и се върна с чаша, до ръба пълна с лед и водка. Дойде до креслото и отпи, като ми хвърляше страшни погледи през цялото време.

— А какво прави снощи?

— Какво ти става, Джон? Не съм заслужил това.

— И аз не съм заслужил това — той отново отпи, без да сяда, докато не ми наговори всичко, което му се беше насъбрало. — Казал си на майка ми, че си професор в колеж! Какво става с тебе, да не си станал мошеник?

— Ох, Джон, Джойс Брофи ме нарече професор Андърхил, това е всичко.

Той пак ме стрелна с поглед, но най-сетне седна.

— Трябваше да разкажа на родителите си какво ли не за блестящата ти академична кариера. Не искам да мислят, че си лъжец, нали така? Така че ти си професор в Колумбийския университет, имаш четири книги. Родителите ми се гордият, че познавам светило като тебе.

— Е, не трябваше толкова да се престараваш.

Джон махна с ръка.

— Знаеш ли какво ми каза тя? Майка ми?

Поклатих глава.

— Каза, че някой ден ще срещна чудесна млада жена и че все още се надява да стане баба някой ден. От мене се очаква да не забравям, че съм здрав млад мъж с чудесна къща и чудесна работа.

— Е, нали утре си тръгват? Не съжаляваш, че дойдоха, нали?

— Господи, трябваше да слушам как баща ми говори за индийска теология с Алън Брукнър — той повдигна вежди и се изсмя. После изпъшка и притисна слепоочията си с ръце, сякаш се опитваше да постави в ред мислите си. — Знаеш ли каква е истината? Нямам време да дойда на себе си. Как е Алън, между другото? Намери ли му сестра?

— Илайза Морган — казах.

— Страхотно! Ние всички знаем колко добре си свърши тя… — той замахна с ръка във въздуха. — Не, вземам си го назад, вземам си го назад. Благодаря ти. Наистина ти благодаря, Тим.

— Наистина не очаквам да се държиш сякаш най-лошото нещо на света, което ти се е случило, е глоба за неправилно паркиране — казах.

— Проблемът е, че съм ядосан. През повечето време едвам го осъзнавам. Разбирам го чак когато се обърна назад и си дам сметка, че през целия ден съм затръшвал врати.

— На кого си ядосан?

Той поклати глава и отново отпи.

— Всъщност, струва ми се, че лицето, на което съм ядосан, е Ейприл. Как бих могъл да съм ядосан на Ейприл?

— Не е трябвало да умира.

— Май си ходил на училище по психоанализа по времето, когато си ставал професор по английски в Колумбийския университет — той се облегна назад и се вторачи в тавана. — Което не значи, че не смятам, че си прав. Просто не искам да го приема. Както и да е, благодаря ти, че не ми връзваш кусур, задето се държа като задник — той потъна още по-дълбоко в креслото си и вдигна крака върху масичката. — А сега ще ми кажеш ли какво ти се случи днес?

Преведох го през целия ден: Алън, Белнапови, Гленрой Брейкстоун, пътуването до Елм Хил, бесния старец на „Фон дю лак драйв“.

— Май нещо съм пропуснал. Какво те накара да ходиш в къщата на тоя човек?

Без да споменавам Том Пасмор, казах му за „Елви холдингс“ и Уилям Рицман.

— Единственият Рицман в указателя беше Оскар на „Фон дю лак драйв“. Така че спрях да го видя и щом му казах, че търся Уилям Рицман, той ме нарече безчестен копелдак и се опита да ме напердаши.

— Опита се да те удари ли?

— Мисля, че му беше писнало от хора, които идват да му говорят за Уилям Рицман.

— Уилям няма ли го в указателя?

— Има го в Експрес-поща, на Четвърта южна. Както и другите двама от „Елви“.

— Които може да са, или не са реални.

— Точно така — казах. — Но има и още една причина, поради която исках да намеря Уилям Рицман.

Джон Рансъм седеше отпуснат на креслото си с крака на масичката и с питието, подпряно в скута му. Наблюдаваше ме очаквателно, все още се чудеше дали всичко това ще се окаже интересно.

Казах му, че съм видял синия лексъс до „Грийн уоман“. Още преди да съм свършил, той свали крака от масичката и се изпъна.

— Същата кола ли?

— Изгубих я от поглед, преди да съм сигурен. Но докато търсех „Елви холдингс“, реших, че бих могъл да погледна кой е собственикът на „Грийн уоман“.

— Не ми казвай, че е тоя Рицман.

— „Елви холдингс“ купува бара през 1980 година.

— Значи е Рицман! — той остави чашата си на масичката, погледна в мене, после пак в чашата, после я взе и я закрепи на дланта си, сякаш я претегля. — Мислиш ли, че Ейприл е била убита поради проклетото си историческо изследване?

— Не ти ли е говорила за него?

Той поклати глава.

— Истината е, че беше толкова заета, че нямахме много време да си приказваме. Не че това беше проблем — той вдигна поглед към мене. — Честно казано, може би си беше проблем.

— Алън каза, че било свързано с някакво престъпление.

— Така ли каза? — Джон видимо се опитваше да си спомни разговора, който бяхме провели в колата. — Да, може би е говорила с него повече за това.

— Повече с него, отколкото с тебе?

— Ами аз не си падах много по тия проекти на Ейприл — той се поколеба, чудеше се колко да разкаже. Изправи се и започна да напъхва ризата си в панталона. След това намести колана си. Това суетене не можа да скрие, че се чувства неловко. Джон се наведе и грабна чашата от масата. — Тия проекти ми действаха на нервите. Не разбирах защо трябва да отнема от времето на брака ни, за да се занимава с тия дребни шашкавини, за които нямаше да й платят.

— Знаеш ли от кога се е интересувала от Синята Роза?

Той се намръщи към празната чаша.

— Не.

— Или какво е успяла да направи?

— Нямам представа. Предполагам, че Мънроу и Уийлър са отмъкнали папката й или каквото там е било тази сутрин — той отпусна ръце и въздъхна. — Стой тук. Ще ида да си сипя още едно.

След като направи две крачки към кухнята, Джон спря и се извъртя да каже още нещо.

— Не че не сме се разбирали или нещо подобно — просто исках тя да прекарва повече време вкъщи. Не сме имали скандали — той извърна цялото си тяло и ме погледна в упор. — Карахме се обаче. Само че не исках да говоря за това пред ченгетата. Или родителите си. Не е нужно да знаят, че не винаги бяхме щастливи един с друг.

— Разбирам — казах.

Джон направи крачка напред, размахвайки чашата.

— Знаеш ли какво означава да се събере колекция от картини като тази? Когато бизнесът на Ейприл замреше за малко, тя скокваше на самолета и отиваше в Париж за два дни на лов за някоя картина, която иска. Така я бяха възпитали — нямаше никакви ограничения за малката Ейприл Брукнър, не, господине, Ейприл Брукнър можеше да прави всичко, каквото й скимне.

— Но й се сърдиш, задето те е напускала — казах.

— Ти не разбираш — той се завъртя и отиде в кухнята. Чух тракане и плискане, вратата на замразителя се щракна. Джон се върна и застана на същото място на килима с протегната към мене чаша в прегънатата си ръка. Прозрачната течност се стичаше по стените й. — С Ейприл понякога не беше лесно да се живее. Имаше нещо неуравновесено у нея.

Джон видя петната по килима, избърса дъното на чашата с ръка и отпи, за да спре прилива.

— Аз бях най-доброто нещо, което се случи в живота на Ейприл и някъде в тая своя глава Алън знае това. След като тя се омъжи за мене, той се успокои — направих му истинска услуга. Знаех, че ще мога да я предпазя да не нагази в дълбокото.

— Тя е била надарена жена — казах. — Какво си искал да прави, да прекарва деня в печене на сладки?

Той отново отпи от питието си и се върна на креслото.

— Каква й е била дарбата? Ейприл я биваше да прави пари. Това някаква велика цел ли е?

— Мислех, че не са я интересували толкова парите. Нали била единствената капиталистка-постмодернистка?

— Не се залъгвай — каза той. — Хванала се беше на въдицата.

Той вдигна с върха на пръстите чашата пред лицето си и се вторачи в нея. Челото му се разсече от дълбока вертикална бръчка между веждите.

Джон въздъхна тежко и се наведе напред да докосне челото си със студената чаша.

— Сигурен съм, че ти е била благодарна за стабилността, която си й дал — казах. — Помисли си колко дълго сте били женени.

Устата му се стегна, той стисна очи и се приведе съвсем, все още с чашата на челото.

— За боклука съм — той се изсмя невесело. — Как въобще съм се оправял във Виетнам? Трябва да съм бил много по-силен. Всъщност, не бях по-силен, просто бях много по-луд.

— Така бяхме всичките.

— Да, но аз бягах по отделна писта. След като надживях желанието си да сложа край на комунизма, пожелах нещо, което сам едвам разбирах.

— Какво?

— Мисля, че исках да прозра света — каза той.

3

Той въздъхна с цялото си същество, издавайки звук, подобен на дишащите финални ноти на Гленрой Брейкстоун.

— Не исках да има никакви воали между мене и реалността, каквото и да означава това. Мислех си, че човек може някак си да изригне в откритостта — той отново освободи същата дълга, жалостива въздишка. — Разбираш ли ме? Мислех си, че може да се пресече границата.

— Мислил ли си някога, че си близо до нея?

Той скочи от креслото и загаси лампата, която беше най-близко до него.

— Да, понякога си мислех — той взе чашата си и загаси лампата от единия край на канапето. — Прекалено е светло, имаш ли нещо против?

— Не.

Джон заобиколи масата и загаси лампата откъм моя край на канапето. Сега единствената, която остана, беше високата месингова лампа близо до входа към антрето. Разтварящата се камбаноподобна форма на лампата оставяше жълт кръг върху тавана. Смътна сребърна светлина нахлуваше през прозорците от другата страна на стаята.

— По едно време трябваше много да пътувам, да навляза навътре в страната — бях с един друг мъж, Джед Чампиън, великолепен войник. Придвижвахме се пеша, главно нощем. Имахме джип, но го бяхме оставили далече назад и много встрани от пътеката, така че да е още там, когато се върнем.

Той крачеше, правейки сложни фигури, които го препращаха от прозореца към камината, после към креслото, после покрай стената с картините към открития под, близо до месинговата лампа и най-сетне обратно към прозореца, изрязвайки с тялото си една стрела в мрака.

— След два-три дни спряхме въобще да разговаряме. Знаехме какво правим и нямаше какво да го обсъждаме. Ако трябваше да се вземе решение, просто действахме заедно. Беше като шесто чувство — знаех съвсем точно какво ставаше в ума му и той знаеше какво става в моя.

Пробивахме си път през сравнително празен район, но виетконгците се бяха изявявали тук-там. Не трябваше да установяваме никакви контакти. Ако ги видехме, трябваше просто да ги оставим да си вървят кротко по пътя. На шестата нощ установих, че виждам по-добре, отколкото предишната нощ — всъщност, всичките ми сетива неимоверно се бяха изострили. Чувах всичко.

Наистина чувах как корените на дърветата растат под земята. Един виетконгски патрул ни доближи на десетина метра и ние седнахме на багажа си и ги гледахме как минават — бяхме ги чули, че идват от преди половин час, а нали помниш колко безшумни умееха да бъдат? Но аз можех да подуша потта им, да подуша смазката на пушките им. А те не можеха дори да ни видят.

На следващата нощ щях да съм в състояние да хващам птиците с голи ръце.         Започнах да дочувам нещо ново и отначало си мислех, че е някакъв шум, който прави собственото ми тяло — толкова беше близко. След това, точно на зазоряване, осъзнах, че чувам гласовете на дърветата, на скалите, на земята.

През следващата нощ тялото ми правеше разни неща съвсем само. Аз бях просто там зад очите си, носех се. Не бих могъл да направя погрешна стъпка.

Рансъм спря да говори и се завъртя. Беше се върнал до прозореца и когато се обърна с лице към стаята, през чертите му и цялата предна част от тялото му падна завеса от мрак. Студената сребърна светлина падаше върху горната част на главата му.

— Разбираш ли това, което говоря? Има ли то някакъв смисъл за тебе?

— Да — казах.

— Добре. Може би следващата част няма да ти се види съвсем налудничава.

Той се вторачи в мене за един притесняващо дълъг промеждутък от време, без да казва нищо. Най-сетне се извърна и отиде към камината. Студената светлина от прозореца докосна гърба му.

— Може би въобще не бих искал вече да съм толкова жив. Смъртта е съвсем до тебе, когато си толкова жив.

Той се протегна към камината и в мрака на оная част от стаята видях как повдига ръка и погалва мрамора.

— Не, не го казвам точно. Да си толкова жив включва смъртта.

Той загърби камината и се върна в сребърната струя светлина. Изглеждаше безстрастен като банков ревизор.

— Непосредствено преди това бях загубил много хора. От едно племе. Имахме два тима клас „А“ в нашия лагер, единият под мое командване, другият под командването на Бълок. Бълок и неговите хора излязоха една нощ и никога вече не се върнаха. Изчакахме ги още дванайсет часа, след което изведох моите хора да ги търсим.

Той беше стъпил в мрака между прозорците.

— Отне ни три дни да ги намери. Бяха в горите недалече от едно малко селище, на трийсет метра встрани от пътеката, сред не много гъстата растителност. Бълок и неговите петима мъже бяха завързани към дърветата. Бяха разрязани — изкормени и оставени да им изтече кръвта. Още нещо.

Той мина покрай по-далечния прозорец, без да ме поглежда, и светлината отново посребри ризата и кожата му.

— Езиците им бяха отрязани — Джон тръгна към месинговата лампа и отново се завъртя, наполовина вътре, наполовина извън меката жълта светлина. — След като освободихме телата и направихме носилки да ги върнем в лагера, увих езиците им в парче плат и ги взех. Изсуших ги и ги обработих и след това ги носех навсякъде със себе си.

— Кой е убил Бълок и групата му?

Съзрях припламване на усмивка в мрака.

— Виетконгците понякога режеха езици — за да унизят трупа. Ярдците правеха същото — за да не можеш да говориш на оня свят.

Рансъм заобиколи лампата и се упъти отново към прозорците и към стената с картините.

— И така, осма нощ извън лагера. И това нещо ми казва: Рансъм.

Помислих си, че е може би спътникът ми, но като превъртях на неговите честоти, нали разбираш, когато се съсредоточих върху него, чух, че звуците, които той издава, не са по-големи от бръмбар. Без никакво съмнение не говореше той.

И пак го чувам. Рансъм.

Заобиколих едно дърво, широко около шест метра и на известно разстояние под една слонска папрат стои и гледа право в мене Бълок. Точно до него е първият му човек, водачът на групата му. Дрехите им са целите в кръв. Знаят, че ги виждам, и не се учудват. Нито пък аз.

Рансъм отново мина покрай прозорците и застана пред камината, в най-тъмната част на стаята. Едвам различавах едрата му фигура, която крачеше напред-назад пред камината.

— Бях на място, където животът и смъртта се преливат едно в друго. Усещах езиците като листа по кожата ми. Те ме оставиха да мина през тях. Те знаеха какво правя, знаеха къде отивам.

Изчаках продължението, но той се обърна с лице към камината в мълчание.

— Разказваш за отиването ти да доведеш Бачълър.

Можех да чуя как се усмихва.

— Точно така. Той знаеше, че идвам и беше взел голяма преднина — той удряше леко по камината, като насмешливо себебичуване. — Това как се чувствах… Той се чувстваше така през цялото време. Той живееше в селенията на боговете.

Все още чаках края на историята.

— Преживявал ли си някога подобно нещо? В състояние ли си да го оцениш?

— Подобно нещо, да. Но не знам дали съм състояние да оценявам.

Джон се оттласна от камината сякаш правеше лицева опора. Той запали лампата на крайната масичка и стаята изригна в цветовете на живота.

— Чувствах се необикновено — като цар. Като бог.

Той се завъртя и ме погледна.

— Какъв е краят на историята?

— Това е краят.

— Какво се случи, когато ги настигна?

Той се мръщеше към мене и когато заговори, смени темата.

— Мисля, че бих искал да надникна в „Грийн уоман“ утре. Искаш ли да дойдеш с мене?

— Смяташ да влезеш с взлом?

— Моят старец беше собственик на хотел — каза Джон. — Имам куп стари ключове.

4

На следващата сутрин научих, че докато бяхме говорили с Джон Рансъм за лицезрението на пронизващата живота смърт, господин и госпожа Сънчана от „Бейбъри лейн“, Елм Хил, едва не бяха загинали при пожар, причинен от газова експлозия. Припомних си варелите с пропан и се зачудих какво би могло да причини експлозията. Призляваше ми при мисълта, че може би аз съм причината. Може би лицето, което ме бе проследило до Елм Хил, е желаело толкова силно да предотврати разговора ми със старите наематели на Боб Бандолайър, че се е опитало да ги убие.

5

След закуската си с Ралф и Марджъри се бяха качили горе да стегнат багажа си за завръщане в Аризона, а Джон беше излязъл. Ралф беше оставил „Леджър“ отворен на спортните страници, които бяха изпълнени от победата с 9 на 4 от Милхейвънския отбор над „Милуоки брюърс“. Върнах вестника на първа страница и прочетох последните съобщения от „Армъри плейс“. Местни граждани и религиозни водачи бяха основали „Комитет за справедлив Милхейвън“ и изискваха стая в Кметството и секретарка.

Преподобният Климънт Муър бе обявил протестно шествие по „Илиной авеню“ в три часа след обяд. Кметът беше издал разрешение за шествието и беше наредил всички полицаи, които не бяха на смяна, да осигурят безопасността и контрола на тълпата. „Илиной авеню“ щеше да е затворено за коли от един и трийсет до пет часа.

В два абзаца на пета страница се съобщаваше, че неизвестният до този момент мъж, убит на „Ливърмор авеню“, е бил със сигурност идентифициран като Грант Хофман, 31 годишен, аспирант по религиознание в колежа „Аркхам“.

Обърнах страницата и видях малка фотография на нещо, което имаше вид на полуунищожена от пожар фермерска къща. Лявата страна на къщата беше потънала в пустиня от пепелища, от които стърчеше самотна порцеланова мивка, заобиколена от прекъснати метални тръби. Пожарът беше очернил останалата част от фасадата и беше пощадил останките от нещо, което трябва да са били подпорите на верандата. До къщата стоеше малък гараж или навес без прозорци.

Дори не я разпознах, преди да видя името Сънчана в текста под снимката. Дъхът ми спря и аз прочетох дописката.

Патрулиращ по Елм Хил полицай на име Джеръм Ходжис карал по „Бейбъри лейн“ по време на експлозията и веднага извикал пожарна от обединената служба на Елм Хил и Кралк Тауншип. Ходжис беше проникнал в къщата през прозореца на една от спалните и беше извел господин Сънчана през прозореца, носейки госпожа Сънчана на ръце. Пожарната беше дошла навреме, за да спаси част от къщата и мебелите, а семейство Сънчана бяха изписани от болницата „Уестърн Хилс“, след като прегледът установил, че нямат никакви увреждания. Никой не беше допуснал подозрителни причини за експлозията.

Отнесох вестника до телефона, намерих номера на Милхейвънското полицейско управление и поисках да говоря с инспектор Фонтейн. Телефонистката ми каза, че ще ме свърже с неговото бюро.

Не би трябвало да съм изненадан, когато той отговори, но се изненадах.

След като се представих, той попита:

— Намерихте ли нещо в архивите на Дамрош?

— Нищо особено. Ще ви ги върна.

После ми хрумна нещо.

— Нали ми казахте, че някой друг е преглеждал досието на Синята Роза?

— Ами малкото куфарче, или каквото е там, беше сложено най-отгоре върху досиетата в подземието.

— Извадихте ли нещо от досието?

— Голите снимки на Ким Бейсинджър ще ви струват допълнително.

— Просто очевидно беше, че докладите са били вързани с ластични ленти — бяха цепнати по такъв начин — но ластичните ленти ги нямаше. Та се чудех кой ли е разглеждал досието, преди аз да го преровя, опитвайки се да намеря нещо.

— Четиридесетгодишните ластични ленти не бяха вече налице. Някаква друга потресаваща информация?

Казах му, че съм ходил на Елм Хил да разговарям със Сънчана и че съм забелязал някой, който ме следи.

— Това е двойката, където имаше пожар, нали?

— Да, Сънчана. Докато бях на верандата, обърнах се и видях, че някой стои сред дърветата от другата страна на улицата и ме гледа. Изчезна веднага, щом го забелязах. Не звучи като кой знае какво, но някой ме е следил.

Казах му за случката предишната нощ.

— Той изчезна много бързо. А и Джон каза, че може да е бил някой воайор.

Фонтейн ме попита защо въобще съм искал да говоря със Санчана.

— Те са били наематели на горния етаж на един мъж на име Боб Бандолайър. Исках да ги питам нещо за Бандолайър.

— Предполагам, сте имал причина за това?

— Бандолайър е бил управител на „Сейнт Олуин“ през 1950 година — би могъл да си спомни нещо полезно.

— Е, доколкото знам в експлозията не е имало нищо съмнително — той изчака една секунда. — Господин Андърхил, често ли си въобразявате, че сте в центъра на опасен заговор?

— Защо, вие не си ли въобразявате?

Над главата ми Рансъмови се джавкаха, докато Рансъм влачеше куфар с колелца по пода.

— Нещо друго?

Усетих неразумно желание да му кажа името на Уилям Рицман.

— Май няма.

— Варелите с пропан не са най-безопасното нещо на света — каза той. — Оставете Сънчана на мира отсега нататък и аз ще ви се обадя, ако открия нещо, което трябва да знаете.

В ярко розов анцуг, Ралф слезе с по-малкия куфар, занесе го до вратата и го остави до куфара с колелца. Той се приближи към кухнята и застана на вратата.

— С Джон ли говориш?

— Върна ли се Джон? — попита Марджъри. Тя слезе обута с розови „Рийбок“ и с анцуг, който беше в тон с тоя на мъжа й. Може би за това се бяха скарали. Имаха вид на великденски зайчета.

— Не — каза Ралф. — Не, не, не.

— Както сигурно разбирате, тук е малка лудница — казваше Фонтейн. — Желая ви приятно прекарване в нашия красив град. Присъединете се към протестното шествие.

Той затвори.

Марджъри блъсна Ралф и ме погледна начумерено, през слънчевите си очила. Тя сложи ръце на розовия си, камбановиден ханш.

— Не е Джон, нали? — попита тя, повишавайки глас. — Ако е, би ли могъл да го подсетиш, че трябва да ходим на летището.

— Казах ти — каза Ралф. — Не говори с Джон.

— Ти ми каза, че Джон не се е върнал — каза Мрджъри още по-силно. — Това е, което ти ми каза.

Тя изхвърча от кухнята толкова бързо, че почти остави след себе си диря от пара.

Ралф си наля чаша вода, повдигна чашата и ме погледна със смесица от напрегнатост и неувереност.

— Малко е напрегната. Отиването до летището, качването на самолета, нали разбираш.

— Не съм аз! — извика Марджъри от всекидневната. — Ако синът ми не се върне до десет минути, отиваме с такси до летището.

— Аз ще ви закарам — казах. И двамата започнаха да отказват, преди да съм довършил думите си.

Ралф хвърли поглед към всекидневната, после седна на срещуположния край на кухнята.

— Това е цялата тая шофьорска история — Джон не е човек, на който му прилича да му вземат книжката. Попитах го какви проблеми е имал, та три пъти да са го хващали да кара пиян. Полезно е човек да си каже тия неща, да ги сподели с някого.

— Прибра се — съобщи Марджъри с гръмотевичен сценичен шепот. Двамата с Ралф чухме отварянето на предната врата.

— Надявам се, че ще преодолее всичко това — каза Ралф.

Разнесе се гласът на Джон, изпълнен с гръмка престорена бодрост:

— Всичко наред ли е? Готови ли сме?

Ралф избърса ръка о устата си и извика в отговор:

— Как беше разходката?

— Голяма жега — каза Джон. Той влезе в кухнята и Марджъри изприпка след него, засмяна с всичките си зъби. Джон беше по размъкнати избелели джинси и тъмнозелено, ленено спортно сако, закопчано на шкембето. Лицето му лъщеше от пот. Той ми хвърли поглед, извъртя устни, за да покаже раздразнението си и каза:

— Само тия две чанти ли са?

— Да, плюс ръчната чанта на майка ти — каза Ралф. — Готови сме, мисля, че трябва да потегляме.

— Има сума ти време — каза Джон. — Ако тръгнем след двайсет минути, пак ще имате един час преди да повикат вашия полет.

Той седна между Ралф и мене. Марджъри застана зад него и постави ръце на раменете му.

— Полезно е, че ходиш толкова пеша — каза тя. — Но, миличко, трябва да се поотпуснеш малко. Раменете ти са толкова стегнати! — тя застана зад него и започна да разтрива раменете му. — Защо не свалиш това сако? Целият си мокър.

Джон изсумтя и се оттръска от нея.

6

На летището Ралф настоя да не ги изпращаме до чакалнята.

— Прекалено голяма беля е паркирането — нека си кажем довиждане тук.

Марджъри килна глава за целувка край куфарите.

— Просто си почини, докато дойде време за преподаване — каза тя.

Ралф прегърна вдървения си, съпротивляващ се син и каза:

— Страшно момче си.

Изчакахме ги да влязат през автоматичните врати с костюмите си на великденски зайчета. Когато стъклените врати се затвориха, Джон седна до мене и свали прозореца.

— Ще ми се да счупя нещо — каза той. — За предпочитане е да е нещо голямо и хубаво.

Ралф и Марджъри вървяха колебливо към опашките пред гишетата. Ралф бръкна в един джоб с цип, извади билетите си и се наведе да издърпа куфара си към края на опашката.

— Ще се оправят — каза Джон и се облегна назад на мястото си.

Потеглих, направих кръг покрай входовете на аерогарата и излязох на пътя.

— Трябва да ти кажа какво се е случило снощи — казах. — Хората от Елм Хил, които ходих да видя, едвам не са загинали при пожар.

— О, Боже — Джон се извърна да погледне назад. — Видях те, че поглеждаш към огледалцето. Проследи ли някой до тук?

— Мисля, че не.

Той почти беше коленичил върху седалката и оглеждаше колите зад нас.

— Не виждам никакъв син лексъс, но той сигурно има повече от една кола, как мислиш?

— Дори не знам кой точно е той — казах.

— Уилям Рицман. Нали това беше името, за което ми говори снощи.

— Да, но кой е той?

Описах му какво бях прочел във вестника и му разказах за разговора си с Фонтейн.

— Писна ми от тия ченгета — Джон се намести, вдигна левия си крак на седалката и оправи ръба на зеленото си сако.

— След като се оказа, че показанията на Уолтър Драгонет били фалшиви, не мислят за нищо друго освен за това как да ме замъкнат в участъка. А поради чия небрежност беше убита тя?

Той отново издърпа сакото надолу по корема и постави лявата си ръка на облегалката на седалката. Не изпускаше от поглед колите зад нас.

— Няма да оставя Фонтейн да ми се пречка — той се извърна и ме погледна сурово. — Имаш ли все още желание да останеш и да ми помогнеш?

— Искам да намеря Боб Бандолаър.

— На мене ми трябва Уилям Рицман — каза Джон.

— Трябва да внимаваме — казах, като имах предвид просто, че не трябва да пресичаме пътя на Фонтейн.

— Искаш ли да видиш какво значи внимание? — Джон ме потупа по рамото. — Виж.

Обърнах се, той разкопча лененото сако и го повдигна от едната страна. Закривената дръжка на пистолет се подаваше от колана на панталона му.

— След като го взе от Алън, аз го сложих в трезора си. Тая сутрин ходих до банката и го извадих.

— Лоша идея — казах. — Всъщност, ужасна идея.

— Знам как да се оправям с пистолет, за Бога. А и ти също, недей да гледаш толкова укоризнено.

Опитът ми да престана да гледам толкова укоризнено, колкото се чувствах, успя поне до толкова, че той да престане да се хили.

— Какво ще правиш сега? — попита той.

— Ако мога да намеря Сънчана, бих искал да поговоря с тях. Може би ще науча повече, ако почукам на още няколко врати по Шеста южна улица.

— Няма за какво да се връщаш в Пигтаун — каза Джон.

— Помниш ли старата двойка, за която ти разказах, онези, които живеят до къщата на Бандолайър? Жената, Хана Белнап, ми каза, че късно нощем понякога вижда мъж, който седи сам в стаята.

И аз разказах реакцията на Франк Белнап при разказа на жена си, както и това, което после ми беше казал насаме.

— Рицман — каза Джон. — Той изгаря къщи.

— Чакай малко. Този военен е заплашил Белнап преди двайсет години. Фонтейн казва, че варелите с пропан не са най-безопасното нещо на света.

— Вярваш ли му?

— Не — признах. — Мисля, че някой ме е проследил до Сънчана и е решил да не позволи те да говорят с мене. Това означава, че не трябва да научаваме нищо за Боб Бандолайър.

— Ще ми се да посетя Оскар Рицман, преди да правим каквото и да било друго. Може би ще успея да изкопча нещо от него.

— Стига да не извадиш пищова.

— Ще го попитам дали има син Уилям.

7

Въпреки собствените си разумни съображения, излязох от магистралата север-юг на мястото в центъра на Милхейвън, където тя се съединява с магистралата изток-запад. Още веднъж обърнах на запад. От детелината високите квадратни форми на хотелите „Пферцхаймър“ и „Хептън“ стояха като древни монументи сред вдлъбнатините и ъглите, върховете и плочите на новите сгради на изток от Милхейвънската река.

Джон наблюдаваше назъбения хоризонт, докато завивахме надолу по отклонението към оскъдното движение на запад.

— Всички ченгета в града ще пазят демонстрантите през този следобед. Мисля, че бихме могли да разглобим „Грийн уоман“ и да я сглобим отново, без никой да забележи.

На „Тютония“ потеглих по дългия диагонал на север през участъка от долнопробни супермаркети, алеи за боулинг и закусвални.

— Знаеш ли дали Алън позволява на някого да използва гаража му?

— Може да го е дал за склад на Грант — Джон ме погледна, сякаш играя игра, която все още не разбира. — Защо?

— Жената, който живее срещу него, е видяла някого в гаража през нощта, когато Ейприл е била нападната.

Той несъзнателно докосна дръжката на пистолета си през сакото. Лицето му беше по-безизразно от всякога, но под дясното му око някакъв нерв запулсира.

— Какво точно е видяла?

— Просто как се спуснала вратата. Помислила си е, че може да е Грант, защото го е виждала наоколо. Но Грант е бил вече мъртъв.

— Истината е, че съм бил аз — каза Джон. — Не знаех, че някой ме е видял, иначе бих го казал преди.

Спрях на светофара и дадох мигач.

— Значи си бил там през нощта, когато Ейприл е изчезнала?

— Мислих си, че може да е у Алън — бяхме се скарали. Както и да е, когато стигнах там, всички светлини бяха загасени, а аз не исках да правя скандали. Ако Ейприл искаше да пренощува там, какво ме засягаше?

Светна зелено и аз потеглих към малката мрачна къща на Оскар Рицман.

— Имаме разни стари неща в гаража. Помислих си, че бих могъл да занеса в къщи някои стари снимки, увеличени фотографии на Ейприл, така че влязох и се огледах, но те бяха прекалено големи за носене, а и цялата идея ми се видя безумна, след като пак ги видях.

Нервът под окото му все още подскачаше и той го натисна с два пръста, сякаш се опитваше да го натика на мястото му.

— Помислих си, че може да е станало нещо с мерцедеса й.

— Тая кола е сигурна вече в Мексико.

По навик погледнах в огледалцето. Колата на Рицман не се виждаше никъде по тройното платно. Нито пък се забелязваше сред малкото коли, които се търкаляха в слънчевия блясък пред нас. Паркирах пред жълтия бетонен затвор.

Джон сложи ръка на дръжката на вратата.

— Мисля, че това е грешка — казах. — Само ще го разяриш. Няма да ти каже нищо от това, на което се надяваш.

Джон се опита отново да ме погледне всезнаещо, но нервът продължаваше да играе под окото му.

— Неприятно ми е да ти го казвам, но не всичко ти е известно — той се наведе към мене. Очите му се забиха в моите. — Остави ме сам да си троша главата, Тим.

— За Франклин Бачълър ли става дума?

Той замръзна с ръка върху буцата под сакото си. Очите му се вкамениха. После бавно премести ръката си от дръжката на пистолета към вратата.

— Снощи не ми доразказа края на оная история.

Джон зяпна и очите му зашариха диво. Изглеждаше като уловен звяр.

— Не може да се говори за това.

— Няма значение дали наистина се е случило, или не — казах. — Виетнамска работа. Просто искам да знам края. Беше ли избил Бачълър собствените си хора?

Очите на Джон застинаха.

— И ти си го знаел — казах. — Знаел си, че го няма вече. Знаел си, че този, когото водиш обратно, е Бенингтън. Странно ми е, че не си го застрелял по пътя към лагера Крандол уж при насилствен опит за бягство. После си дадох сметка защо е върнал Бенингтън. — Аха. Джед Чампиън е имал друго разбиране за нещата. Той е смятал, че Бенингтън е Франклин Бачълър.

— Аз стигнах там два дни преди Джед — каза Джон със същия смален глас. Той се прокашля. — Движех се много по-бързо накрая. Усещах миризмата на труповете дълго преди да стигна до лагера. На труповете и на… сготвено. По целия лагер имаше мъртви тела. Някъде горяха малки огньове. Бенингтън просто седеше на земята. Изгаряше — или се опитваше да изгори — мъртвите.

— Ядеше ли ги?

Джон се вторачи в мене.

— Не хората, които изгаряше.

— Ами жената на Бачълър? — казах. — Черепът й беше на задната седалка на джипа.

— Той бе прерязал гърлото й и я беше изкормил. Косата й висеше на един кол. Беше я почистил и приготвил като убита сърна.

— Бачълър — казах.

— Беше я пренесъл в жертва. Бенингтън още вареше месото й, когато стигнах там.

— И ти яде от него — казах.

Той не отговори.

— Знаел си, че така би постъпил Бачълър.

— Вече го беше направил.

— Бил си в селенията на боговете.

Той ме погледна безмълвно с безизразните си очи. Нямаше нужда да говоря.

— Знаеш ли какво се е случило с Бачълър?

— Някакви от Марината намерили трупа му — сега камъчетата в очите му блеснаха предизвикателно.

— Твойто тяло също са го били намерили — казах. — Просто те питам.

— Кой ти каза тия неща?

— Да си чувал за някакъв полковник Бофърт Рандъл?

Той отново премигна и предизвикателството в погледа му угасна.

— Тоя надут простак от интендантството в Крандол ли? — той ме погледна с изумление. — Къде ти се случи да срещнеш Рандъл?!

— Отдавна беше — казах. — Някаква среща на ветерани, нещо такова.

— Групите на ветераните са за скапаните артистични натури — Рансъм отвори вратата. Когато излязох от колата, той бъркаше под закопчаното сако, за да намести джинсите си. Разкърши се леко, за да намести всичко, включително и пистолета на Алън, навярно. После опъна сакото надолу. Отново се владееше.

— Остави ме аз да действам — каза той.

8

Рансъм се гмурна през крехката пожълтяла морава на Окар Рицман, сякаш бягаше от това, което току-що ми беше казал.

На прага аз застанах до него и той ми се облещи, докато направя крачка назад. Опъна рамене и натисна звънеца. Усетих предчувствие за катастрофа. Това беше погрешен ход, от който щяха да последват ужасни неща.

— Карай кротко — казах и гърбът му отново се сгърчи.

От позицията ми едно стъпало под Джон видях само горната част на предната врата да се движи към главата на Джон.

— Мене ли търсите? — попита Рицман. Гласът му звучеше изтормозено.

— Вие ли сте Оскар Рицман?

Старецът не отговори. Той стъпи встрани и отвори напълно вратата, така че Джон трябваше да отстъпи една крачка назад. Лицето на Рицман все още не се виждаше от моето място. Носеше тъмносин анцуг с горнище с цип — подобен на костюмите на Рансъмови, но развлечен от хилядите обиколки в пералнята. Босите му крака бяха едри, квадратни и разсечени от набъбнали синкави вени.

— Бихме искали да влезем — каза Джон.

Рицман погледна през рамото на Джон и ме видя. Той наведе гюлеподобната си глава като бик.

— Какъв сте вие, бавачка на оня там ли? — каза той. — Нямам какво да ви кажа.

Джон хвана вратата и я задържа.

— По-добре ще е да не се противите, господин Рицман. По-лесно ще е за вас.

За моя изненада Рицман отстъпи назад. Джон влезе и аз го последвах във всекидневната на малката жълта къща. Рицман заобиколи една правоъгълна дървена маса и застана до една кресло. На стената имаше часовник с кукувичка, но нямаше никакви картини. Износено зелено диванче стоеше пред прозореца към кухнята. Отвъд диванчето имаше люлеещ се стол с печат, гравиран на поставката за главата над резбованите пречки.

— Тук няма друг освен мене — каза Рицман. — Не е нужно да цапате наоколо, за да се уверите.

— Трябва ни само информация — каза Джон.

— Затова ли ходите с пистолет. Трябва ви информация — страхът му беше изчезнал и аз видях същата неприязън, почти презрение, които бях усетил предишния път. Джон му беше показал дръжката на пистолета. Той седна в креслото и ни погледна твърдо.

Загледах се в печата върху люлеещия се стол. Около цифрата 25 бяха изписани думите Хартиена компания Сомил. Те бяха заобиколени от силно украсен кръг с орнаменти и заврънтулки.

— Кажете ми за „Елви“, Оскар — каза Джон. Той беше на около метър и половина от стареца.

— Много ти здраве.

— Кой го управлява? С какво се занимават?

— Нямам представа.

— Кажете ми за Уилям Рицман. Кажете ми за кръчмата „Грийн уоман“.

Съзрях пламъче в очите на стареца.

— Не съществува Уилям Рицман — каза той. Наведе се напред и събра ръце. Раменете му се изпънаха. Едрите му посинели стъпала се плъзнаха под коленете.

Джон отстъпи, бръкна под сакото и извади пистолета. Нямаше много вид на боец. Насочи го в гърдите на стареца. Рицман въздъхна и се обузда, издавайки напред горната си устна.

— Това е интересно — каза Джон. — Обяснете ми.

— Какво да обяснявам? Ако е имало лице с такова име, мъртво е — Рицман погледна право в дулото на пистолета. Той бавно и внимателно премести краката си напред, така че най-сетне само подутите насинени пети докосваха пода, а късите криви пръсти сочеха нагоре.

— Мъртъв е — каза Джон.

Рицман свали очи от пистолета и погледна Джон в лицето. Не изглеждаше вече нито ядосан, нито уплашен.

— Хора като вас трябва да си стоят на „Ливърмор“, където им е мястото.

Джон наведе пистолета.

— А какво ще кажете за „Грийн уоман“?

— Било е доста съмнително място, предполагам — Рицман отново прибра краката си и се изправи. — Но нямам особено желание да говоря за него — Джон вдигна пистолета на равнището на кръста му и го насочи в корема му. — Нямам желание да говоря за каквото и да било с вас двамата — Рицман пристъпи и Джон направи крачка назад. — Ти няма да ме застреляш, лайно с лайно.

Той пристъпи още напред. Джон вдигна нагоре пистолета и от дулото му изригна жалък блясък. Звуковата вълна халоса ушите ми. Чист бял дим висеше между Джон и Оскар Рицман. Очаквах Рицман да се строполи, но той остана неподвижен, вторачен в пистолета. После бавно се извъртя да погледне зад себе си. На стената над креслото имаше дупка с размера на топка за голф.

— Не мърдайте — каза Джон. Беше изпънал дясната си ръка и стискаше китката с лявата. От пищенето в ушите ми гласът му ми звучеше тънък и тенекиен. — Не казвайте на никого, че сме идвали — Джон отстъпи с пистолет, насочен в главата на Рицман. — Чувате ли ме? Никога не сте ни виждал.

Рицман вдигна ръце във въздуха.

Джон тръгна заднишком към вратата и аз излязох навън преди него. Горещината ме халоса като наковалня. Чух Джон да казва:

— Кажете на мъжа със синия лексъс, че е свършено с него.

Говореше наслуки. Имах желание да го хвана за колана и да го запокитя на улицата. Засега никой не се беше показал да види какъв е тоя шум. Две коли отминаха по широкото шосе. Главата ми звънтеше.

Джон излезе заднишком през вратата, все още държейки пистолета в положение за стрелба. Щом стъпи навън, той свали ръката си, обърна се към тротоара и се затича. Пробягахме през тротоара, Джон отвори задната врата и скочи вътре. Ругаейки, аз извадих ключовете от джоба си и подпалих понтиака. Рицман се появи на вратата в момента, в който потеглях. Джон изрева:

— Газ! Газ!

Сплесках крака си върху педала и ние се понесохме едвам-едвам по улицата.

— Газ!

— Това правя — изревах и колата, макар все още да се носеше бавно, набра скорост. Рицман тръгна предпазливо по сухата трева. Понтиакът се полюшна като лодка, после най-сетне започна да ускорява. Когато завих на първия ъгъл, колата се понесе и гумите й изсвистяха.

— Уху! — изкрещя Рансъм. Той се наведе през предната седалка, все още с пистолета в ръка. — Видя ли го? Видя ли го как се вкамени? — той започна да се смее. — Той тръгна към мене — аз просто вдигнах това бебче — и БАМ! Ей така!

— Идва ми да те убия — казах.

— Не се ядосвай, толкова беше забавно — задъхваше се Джон. — Видя ли огъня? Видя ли дима?

— Имаше ли намерение да стреляш? — направих още два завоя надясно и наляво в очакване да чуя сирените.

— Разбира се. И още как. Тоя дъртак се канеше да ми го вземе. Трябваше да го спра, нали така? Как иначе бих могъл да му покажа, че съм сериозен?

— Заслужаваш да ти пръсна черепа с това нещо.

— Знаеш ли какъв е бил тоя тип? Разкъсвал е хората на парчета с голи ръце. Гласът му звучеше обидено.

— Работил е в хартиена фабрика двайсет и пет години — казах. — При пенсионирането му са му подарили люлеещ се стол.

Чувах как Джон върти пистолета в ръце и му се радва.

Завих още веднъж и видях „Тютония“ на две преки от нас.

— Защо според тебе ни каза да се върнем на „Ливърмор авеню“, където ни е мястото?

— Без да се обиждаме, това не е най-шикозната част на града.

Не казах нищо повече, докато завих по „Илай Плейс“, след което проговорих, не защото му бях простил, а от изненада. Пред къщата на Джон спря полицейска кола.

— Видял е номера ти — казах.

— Да го шибам — каза Джон. Той се наведе и аз го чух да пъха пистолета под предната седалка. — Не спирай.

Твърде късно беше. Шофьорската врата на полицейската кола се отвори и от нея се появи дълъг син крак. Един колосален син ствол се показа след това, а после и още един гигантски крак. Беше като цирков номер — нямаше как тоя огромен мъж да е побрал в малката кола, но ето го че излезе от нея. Съни Беринджър се изпъна и зачака да паркираме пред него.

— Отричай всичко — каза Джон. — Нямаме друг избор.

Излязох нервно от колата. Не вярвах отричането да има ефект върху Съни. Той се възвиси над патрулната кола, наблюдавайки ни студено.

— Здравейте, Съни — казах аз и лицето му застина. Спомних си, че Съни имаше основателни причини да не ме харесва.

Той погледна от мене към Джон и обратно.

— Къде е? — попита той.

Джон не успя да се удържи и хвърли поглед назад към понтиака.

— В колата ли е?

— За всичко си има причина — каза Джон. — Не правете заключения, преди да чуете нашата версия на историята.

— Дайте ми го, моля. Сержант Хоуган го иска още днес.

Джон тръгна към понтиака и докато последното изречение на Съни отзвучаваше, стъпките му се забавиха. Стори ми се, че едвам не залитна.

— Ох, в колата ли казах, че е? — спря и се обърна.

— Какво иска сержант Хоуган да му върнеш? — попитах.

Съни погледна към Джон, после към мене. Той още повече се изпъна. Гръдният му кош беше широк колкото две дръжки на брадви.

— Някакво старо досие. Бихте ли ми го дали, каквото и да е?

— Аха — каза Джон. — Ти май си го виждал последен, нали, Тим?

Съни се съсредоточи върху мене.

— Изчакайте ме тук — казах и тръгнах по пътеката с Джон по петите ми. Изчаках пред вратата, докато Джон търсеше ключа си. Съни кръстоса ръце и съумя да се облегне на патрулната кола, без да я прегъне на две.

Щом влязохме, Джон се изкикоти. Беше по-щастлив, отколкото го бях виждал през целия си Милхейвънски престой.

— След тая реч за отричане на всичко, ти беше на път да му дадеш пистолета.

— Имай ми вяра — каза той. — Щях да измисля нещо.

Тръгнахме по стълбите.

— Жалко, че Хоуган не изчака още два часа преди да изпрати тоя Малчо тука. Исках да хвърля един поглед на досието.

— Ще можеш — казах. — Аз го преснех.

Джон ме последва на третия етаж и застана на вратата на кабинета си, докато аз се протегнах под канапето и извадих куфарчето. Избърсах с ръка част от праха и отворих куфарчето, за да извадя дебелия сноп на копието. Подадох го на Джон.

Той ми намигна.

— Докато чета, защо не идеш да погледнеш Алън?

Когато затворих вратата, Съни стоеше все така облегнат на колата с кръстосани ръце. Неподвижността му мощно внушаваше посланието, че не заслужавам никакво допълнително усилие. Когато му подадох куфарчето, той се разгъна и го грабна в един миг.

— Благодарете на Пол Фонтейн от мое име, моля ви.

Вместо отговор, Съни влезе в колата и остави куфарчето на мястото до него. Той пъхна ключа за запалване.

— В крайна сметка — казах, — вие направихте услуга на всички, като ми казахте онези неща тогава.

Той ме наблюдаваше, като че ли от дистанцията на няколко километра. Дори не си правеше труда да ме погледне на фокус.

— Дължа ви една услуга — казах. — Ще се отплатя, както мога.

Изразът в очите му се смени за някаква стотна от секундата. После той завъртя ключа, подюри патрулната кола на обратен завой и запраши към „Бърлин авеню“.

9

Говорейки тихичко, Илайза Морган ме отведе във всекидневната.

— Току-що го настаних с обяда му пред телевизора. На четвърти канал има дискусия между журналисти, после ще има на живо предаване от шествието по „Илиной авеню“.

— А, ето къде са изчезнали всички репортери — казах.

— Бихте ли искали да хапнете? Супа от гъби и сандвич със салата от пиле? Ох, ето го пак.

Гласът на Алън избумтя през коридора:

— Какво по дяволите става?

— Умирам от глад — казах на Илайза. — С удоволствие бих похапнал.

Последвах я в дневната. Алън седеше на коженото канапе и едвам не разсипа дървения поднос на скута си, когато се обърна да ме види. В средата на стаята стоеше малък цветен телевизор на поставка с колелца.

— А, Тим. Хубаво — каза Алън. — Не трябва да пропускаш това.

Седнах внимателно, за да не обърна подноса му. До купичката със супа и малка чиния с останките от сандвич беше оставена ваза с розова пъпка. Върху снежнобялата риза и тъмночервената вратовръзка на Алън имаше ленена салфетка. Той се наведе към мене.

— Виждаш ли тази жена? Това е Илайза. Не можеш да я имаш. Моя е.

— Радвам се, че ти харесва.

— Разкошна жена.

Кимнах. Алън се облегна назад и започна да яде супата си.

Джефри Боу, Изобел Арчър, Джо Радлър и трима новинари, които не познавах, седяха около кръгла маса под добронамерения, малко нещо неуверен поглед на Джимбо.

— … необикновено голям брой брутални убийства за толкова малък град — мрънкаше Изобел — и аз се чудя на Ардън Вес, който се перчи пред телевизионните камери по време на погребения на лица, чийто случай е все още нерешен въпреки…

— Въпреки какво, кажете си го, де — изрева Джо Радлър, чието червено лице изригваше от яката му без обичайния буфер на врата.

— … въпреки абсурдната готовност на някои мои колеги да вярват на всичко, което им се каже — плавно завърши Изобел.

Илайза ми подаде поднос, подобен на Алъновия, но без роза. От супата се разнесе апетитния мирис на пресни гъби.

— Има още, ако желаете — тя мина пред мене, за да седне на стол близо до Алън. Джимбо се опитваше да овладее дискусията. Джо Радлър ревеше:

— Ако не ви харесва тук, госпожице Арчър, защо не опитате в Русия, да видите докъде ще стигнете!

— Предполагам, че ще ви е интересно да си представим, Изобел — каза Джефри Боу, но не можа да продължи.

— О, ние всички бихме си го представили, стига да можехме! — изрева Радлър.

— Госпожице Арчър — отчаяно се намеси Джимбо, — в светлината на гражданските вълнения в нашия град през последните дни, не смятате ли, че е израз на безотговорност да се критикува…

— Именно! — измуча Радлър.

— Дали критиката е израз на безотговорност? — попита Изобел.

— Бих се застрелял на часа, ако вярвах, че с това ще предпазя един добър полицай!

— Каква интересна идея — каза Изобел мило. — Но да си дойдем на думата и като оставим засега двете убийства на Синята роза, нека поговорим за убийството на Франк Уолдо, местен бизнесмен с интересна репутация…

— Опасявам се, че се отклоняваме от темата, Изобел.

— Ще ги хванем и ще ги сложим на топло! Както винаги правим!

— Винаги слагаме някого на топло — Изобел се извърна и с един усмихнат поглед изпепели Джефри Боу.

— Кой? — попитах. — Какво каза тя?

— Свърши ли, Алън? — каза Илайза. Тя се изправи да му вземе подноса.

— Кой е бил убит? — попитах.

— Някакъв Уолдо — каза Илайза, връщайки се в стаята. — Четох за това в „Леджър“, на една от последните страници.

— Къде са го намерили? На „Ливърмор авеню“ ли? До един бар, който се казва „Айдъл ауа“?

— Мисля, че са го намерили на летището — каза тя. — Искате ли да видите вестника?

Бях го изчел само до дописката за пожара на Елм Хил. Казах, че да, моля, и Илайза отново излезе от стаята, за да ми донесе сгънатата втора секция на вестника.

Обезобразеното тяло на Франсис (Франки) Уолдо, собственик и президент на компанията за месо „Айдахо“, бе намерено в багажника на един Форд Галакси в дългосрочния гараж на Милхейвънското летище в около три часа сутринта. Един работник от аерогарата бе забелязал отцеждащата се от багажника кръв. Според полицейски източници, предстояло господин Уолдо да бъде подведен под съдебна отговорност.

Чудех се какво ли бе успял да направи Били Риц, за да го накара да изглежда толкова щастлив, и какво ли бе тръгнало накриво в споразумението им.

— О, Тим, предполагам, че ще те интересува това, което пишеше Ейприл? Проекта за моста?

Алън ме гледаше с надежда.

— Нали се сещаш, историческото изследване за старите убийства на Синята Роза?

— При тебе ли е?

Алън кимна.

— Ейприл работеше по него върху масата ми в трапезарията отвреме-навреме. Изглежда Джон не я е оставял да работи върху това вкъщи, затова тя просто ги вземаше, пребърсваше праха отдолу и пак ги оставяше. Илайза ме попита за тях вчера.

— Аз ще ги донеса, ако се интересувате — каза Илайза. — Наядохте ли се?

— Да, чудесно беше — казах, вдигнах подноса и го понесох.

След няколко секунди Илайза се върна с папка в ръка.

10

Ръкописът не беше хронологическо описание на убийствата на Синята роза, както бях очаквал, воден от стереотипните си предразсъдъци спрямо книгите, писани от брокери. Ръкописът на Ейприл Рансъм беше неописуема смесица от жанрове. „Проектът за мост“ беше всъщност самото заглавие на книгата, а не просто условно название. Ясно беше, че според замисъла на Ейприл самата книга трябваше да бъде нещо като мост — между историческото разследване и журналистиката, между събитието и обстоятелствата, между нея самата и момчето в картината „Хвойновото дърво“, между читателя и Уилям Дамрош. Беше сложила мото от Харт Крейн:

През навързаните кабели възкачващата се пътека нагоре, изпълнена със светлина, стълбата от жици…

Сякаш от жиците се появява бог…

Ейприл започваше с историята на моста на „Хърейшо стрийт“. През 1875 година един гражданин се оплаква на страниците на „Леджър“, че мост, съединяващ „Хърейшо стрийт“ със западната страна на река Милхейвън би пренесъл в здравата част на града заразата на престъпленията и болестите. Един граждански водач нарича моста „това родено под нещастна звезда Чудовище, което замени един честен Лодкар“. Веднага след завършването си мостът става сцена на едно отвратително престъпление, отвличането на едно кърмаче, което някакъв див, парцалив мъж на кон грабнал от преминаваща карета. Човекът скочил върху каретата, сграбчил детето от бавачката му и отново възседнал коня, който продължавал да препуска редом. Крадецът направил кръг и се отдалечил сред котилото от бордеи на източната страна на реката. След два дни активни полицейски издирвания трупът бил открит пред грубо направен олтар в мазето на „Грийн уоман“. Престъпникът не бил намерен.

Ейприл бе изровила и отколешната местна история за това как в един сандък на брега група деца откриват старец с опърпани бели криле и за това как децата го пребиват до смърт с камъни, имитирайки страшните, нетукашни стенания, които създанието надава при всеки удар. И аз бях попадал на историята, но Ейприл беше изнамерила стари вестникарски версии на легендата и беше свързала фигурата на ангела с епидемията от инфлуенца, която убива почти една трета от ирландското население, живеещо близо до моста. Наред с това, съобщаваше тя, лице, известно само като М. Ангел, било вписано в полицейските документи от 1911 година. М. Ангел бил убит с камъни и след това погребан в гробището за бедняци и бездомници (което междувременно е изчезнало под част от магистралата изток-запад).

Кръчмата „Грийн уоман“, която първоначално е хижата на лодкаря, се появява често в полицейските документи в края на деветнайсети и началото на двадесети век. Освен, че става сцена на инцидентни разправии и схватки с ножове и пистолети, които са често явление в долнопробните заведения от този период, „Грийн уоман“ става забележителна и с това, че служи за неофициален щаб на Озарените, една от най-отвратителните банди в историята на града. Водачите на Озарените, за които се говорело, че били същите, които като деца пребили с камъни М. Ангел, организират грабежи и убийства из целия Милхейвън, като се твърди, че те контролират престъпния свят, както в Милуоки, така и в Чикаго. През 1914 година кръчмата изгаря при съмнителен пожар, в който загиват трима от петимата водачи на Озарените. Останалите двама изглежда решават да се отклонят в законосъобразни дейности, купуват огромни къщи на „Ийсърн шор драйв“ и активно се намесват в милхейвънската политика.

Именно от стълбите на възстановената кръчма „Грийн уоман“ един уволнен градски чиновник стреля и ранява Тиъдър Рузвелт; друг психясал градски чиновник, който стреля, но не улучва Дуайт Айзенхауър, изниква от сянката на „Грийн уоман“, за да насочи пистолета си.

Ейприл Рансъм внушаваше, че богът, който се бе появил от жиците, говореше най-ясно през живота и смъртта на Уилям Дамрош, чието първоначално име беше Карлос Розарио. Като невръстно дете той е бил отнесен в основата на моста на „Хърейшо стрийт“ от майка си, която е била повикана там от убиеца си.

През седмиците след откриване на живото бебе и на мъртвата млада жена върху замръзналия бряг под „Грийн уоман“, пишеше Ейприл, старата легенда за крилатия мъж са възродила, но променена така, че да обхване разказа за смъртта на Кармен Розарио: този път ангелът бил як и червендалест, а не изнемогващ от старост, златната му коса се развявала от тъмния февруарски вятър и той убил, вместо да бъде убит.

Откъде беше научила Ейприл, че старата легенда се е завърнала? На втората неделя след откриването на детето, две милхейвънски църкви, методистката „Матиас Авеню“ и презвитерианската „Маунт Хореб“, бяха обявили проповеди със следните заглавия: „Ангелът на смъртта, очистителят на грешниците“ и „Завръщането на Уриел“. Една уводна статия в „Леджър“ подканяше жителите на Милхейвън да не забравят, че кървавите престъпления имат човешки, а не свръхестествен произход.

Три седмици след убийството на майката, детето е предадено на първия от домовете за сираци и семействата, отглеждащи сираци. След пет години то попада при Хайнц Стенмиц, новобрачен касапин, който току-що е отворил магазин до къщата си на „Мъфин стрийт“ в един район на Милхейвън, отдавна известен като Пигтаун.

На този етап от живота си, пишеше Ейприл, Стенмиц има поразителен външен вид, който — с дългата си руса коса и красива руса брада — напомня силно на традиционните християнски изображения на Исус; при това в неделите той ръководи неофициални църковни служби в магазина си. Много по-късно, на процеса за блудството му с деца, като свидетелство за безупречния характер на проповедника-касапин бил изнесен фактът, че той често издирвал хората за своите служби по железопътните и автобусните гари и че обръщал особено внимание на онези подплашени и объркани емигранти от Централна и Южна Америка, които били парализирани както от незнанието на английски, така и от бедността си.

11

Ейприл Рансъм постепенно развиваше тезата, че Хайнц Стенмиц е убиецът на майката на Уилям Дамрош. Тя смяташе, че в тъмната, студена февруарска нощ пияни и лековерни свидетели са съзрели развяващата се коса на Стенмиц и са си припомнили старите легенди за преследвания ангел.

Вдигнах очи и видях, че Алън се отърсваше от дрямката си. Беше сключил ръце на кръста си, вирнал брадичка и ме гледаше с блестящ, любопитен поглед.

— Мислиш ли, че е добро?

— Изключително е — казах. — Ще ми се да беше успяла да го завърши. Чудя се как въобще е успяла да направи толкова много.

— Ефективност. Пък и беше моя дъщеря, в края на краищата. Знаеше как да прави изследване.

— Бих искал да го прочета цялото — казах.

— Задръж го, докогато искаш — каза Алън. — Не знам защо, но не успявам да си проправя път през него.

За миг не успях да скрия шока си от това, което Алън току-що ми беше дал да разбера. Той не можеше да прочете ръкописа на дъщеря си, което означаваше, че вече въобще не може да чете. Обърнах се към телевизора, за да скрия смущението си. Екранът показваше в дълбочина „Илиной авеню“. Хората бяха наредени в редици по трима и четирима по тротоарите и крещяха заедно с глас, който скандираше нещо по мегафон.

— О, Боже — казах аз и погледнах часовника си. — Трябва да се срещна с Джон.

Изправих се.

— Знаех си, че ще е добро — каза Алън.

Част десета
Уилям Рицман

1

Рансъм ме посрещна по риза и влезе във всекидневната, за да изключи телевизора. По него се виждаше същият ограден с въжета участък от „Илиной авеню“, който току-що бях видял по телевизора на Алън. Книгите бяха избутани на едната страна на масичката за кафе и по останалата част от повърхността й лежаха разхвърляни страници от досието на Синята роза. Зеленото ленено сако беше преметнато на облегалката на канапето. Точно преди Джон да стигне до телевизора, задъханата Изобел Арчър се появи на екрана с микрофон в ръка и каза: „Готова е сцената за едно събитие, подобно на което не се е случвало в града от времената на движението за граждански права и което със сигурност ще предизвика противоречиви оценки. С нарастването на напрежението в Милхейвън религиозните и политическите водачи изискват…“

Джон се наведе да изключи телевизора.

— Мислех си, че ще се върнеш преди да почне това — той забеляза дебелата папка в ръката ми. — Какво носиш, друга част от досието ли?

Оставих папката до телефона му.

— Ръкописът на Ейприл през цялото това време е бил у Алън.

Той взе зеленото сако от канапето и го облече.

— Сигурно си го прегледал, значи.

— Разбира се — казах, отваряйки обърнатия ръкопис на последните страници. Бях прегледал само нещо, което изглеждаше като да е първата глава на „Проектът за мост“, и се чудех какво е написала Ейприл накрая. През гърба на страницата смътно се виждаше нещо като герб на писмо и, любопитен, аз взех листа и го обърнах. Беше бланка за писмо с името и адреса на Ейприл. Писмото носеше дата отпреди около три месеца и беше адресирано до шефа на полицията Ардън Вес.

Джон се приближи до мене откъм всекидневната, намествайки лененото сако.

В писмото се обясняваше, че Ейприл Рансъм има желание да напише студия, която ще засяга убийствата на Синята Роза отпреди четиридесет години и че тя се надява Вес да й даде разрешение да работи с оригиналните полицейски архиви по случая.

Обърнах следващото писмо, което носеше дата от две седмици по-късно и което изразяваше същото желание с малко по-силни изрази.

Под него имаше писмо, адресирано до сержант Майкъл Хоуган и с дата пет дни след второто писмо до Ардън Вес. Ейприл молеше сержанта да й помогне в проучванията й — шефът на полицията не беше отговорил на молбите й, но ако сержант Хоуган изпитваше някакъв интерес към това презанимателно ъгълче от историята на Милхейвън, госпожа Рансъм би му била много благодарна. Искрено ваша.

Следващото писмо до Майкъл Хоуган, в което се изказваше съжаление относно може би лошите маниери на авторката, но се изразяваше надежда за възможността те да бъдат компенсирани от нейното желание да отдели от собственото си време, за да се опита да открие четиридесетгодишното досие в какъвто там склад се държеше то.

— Хоуган е знаел, че тя се интересува от случая на Синята Роза — казах. Джон четеше писмото през рамото ми. Той кимна. — Тоя човек добре си крие картите, как мислиш?

Джон застана до мене и обърна следващата страница, също писмо. То беше до Пол Фонтейн.

Драги инспектор Фонтейн,

Обръщам се към вас, водена от нещо като отчаяние, след като не успях да получа отговор от началника на полицията Вес и от сержант Майкъл Хоуган. Аз съм историчка-любителка, чийто последен проект за проучване се отнася до историята и произхода на моста на „Хърейшо стрийт“, кръчмата „Грийн уоман“ и, наред с други неща, връзката на тези две места с убийствата на Синята Роза, които са извършени в Милхейвън през 1950 година. Много бих искала да се запозная с оригиналния архив на случая на Синята Роза и вече изразих своята абсолютна готовност да потърся досието сама, където то е поставено.

Инспектор Фонтейн, пиша на вас, тъй като знам бляскавата ви репутация като следовател. Ще можете ли да разберете, че аз също се занимавам с разследване — разследване, което води назад в едно необикновено време? Надявам се, че поне вие ще ме удостоите с отговор.

Ваша, с надежда

Ейприл Рансъм

— Прелъстява го — каза Джон. — Ваша, с надежда? Ейприл никога не би говорила така.

— Мислиш ли, че тя може да е влизала в „Грийн уоман“?

Той се изправи и ме погледна.

— Почвам да се чудя дали въобще някога съм бил квалифициран да отговарям на подобни въпроси — той вдигна ръце. — Всъщност, въобще не съм знаел над какво точно работи.

— Мисля, че и тя не е знаела — казах. — Това изследване се оказва само отчасти историческо.

— Никога не й стигаше — каза Джон, пристъпвайки към мене. — Това е истината. Не й стигаше да е звездата на „Барнет“, не й стигаше да пише това, което и други биха написали, не й стигаше… — той стисна устата си и погледна мрачно към ръкописа. — Хайде да отиваме в града, преди проклетото шествие да е свършило.

Той отвори вратата и изхвърча навън. Щом влезе в колата, постави ръка на бедрото ми и глава на коляното ми и се протегна под седалката ми.

— Не — казах.

— Да — той се изправи с револвера в ръка. — Неприятно ми е да го казвам, но може да имаме нужда от това.

— Тогава не разчитай на мене.

— Хубаво, ще отида сам — той се облегна назад, прибра корем и затърка патлака в панталона си. После погледна към мене. — И аз не мисля, че ще имаме нужда от пищов, Тим. Но ако срещнем някого, искам да имам нещо, на което да разчитам. Не искаш ли и ти да огледаш мястото?

Кимнах.

— Това е просто подсигуровка.

Запалих колата, но не свалях очи от него.

— Като при Рицман?

— Там сбърках — той се ухили и аз изключих двигателя. Той вдигна ръце, с дланите навън. — Честна дума, не трябваше да го правя, съжалявам. Хайде, Тим.

Запалих отново.

— Моля те, не прави това пак. Никога.

Той клатеше глава и наместваше сакото около извитата бивна на дръжката.

— Представи си обаче, че някакъв тип влезе, докато сме там. Няма ли да си по-спокоен, ако знаеш, че имаме малко огнева мощ?

— Ако беше в мои ръце, може би.

Джон безмълвно отвори сакото си, извади пищова от панталона си и ми го даде. Оставих го на седалката до мене и го усетих неудобно да притиска бедрото ми. Когато спрях на червено, го взех и затъкнах дулото от лявата страна на колана си. Светна зелено и аз рязко потеглих.

— За какво Алън си е купил пистолет?

Джон ми се усмихна.

— Ейприл му го купи. Знаеше, че държи много пари в къщата, въпреки нейните усилия да внася парите в банка. Предполагам, че си е мислила, че ако в къщата влезе крадец, достатъчно е Алън да размаха това оръжие и той ще си плюе на петите.

— Ако е смятала той просто да го размахва, не би трябвало да му купува патрони.

— Тя не му е купувала — каза Джон. — Тя просто му е казала да насочи пищова във всеки, който разбие къщата. Веднъж миналата година, когато тя беше заминала, Алън се обади много раздразнен, задето Ейприл не му се доверявала достатъчно, та да му даде патрони, той можел да се оправя с пистолет по-добре от мене…

— Ами! — Алън Брукнър нямаше вид на човек, който би прекарвал времето си в стрелба.

— Ако искаш, вярвай. Както и да е, той ме въртя на шиш, докато най-сетне се предадох и го заведох в един магазин на „Сентрал дивайд“. Той купи две кутии с халосни патрони. Не знам дали е казвал това на Ейприл, но аз не съм.

Докато карах по „Хърейшо стрийт“, до нас достигнаха далечни звуци от „Илиной авеню“ и от отвъдната страна на реката. Гласове, които крещяха лозунги по мегафони, се възвисяваха над смесица от възгласи и дюдюкания.

Погледнах на юг към „Илиной“ на следващото кръстовище. Голяма тълпа хора, някои от тях размахващи лозунги, бяха запълнили булеварда. Натруфен и далечен като рицар в доспехи, конен полицай с каска за безредици премина покрай нас. Щом пресякох улицата, шествието отново се превърна в далечна глъчка.

Жилищните сгради покрай този участък от „Хърейшо стрийт“ изглеждаха необитаеми. Тук-там мъже седяха и пиеха бира в паркирани коли.

— Прегледа ли досието? — попитах.

— Странна работа, нали?

— Да, въобще не са попитали кой е бил уволняван напоследък.

— Нима не си забелязал? Хайде де! — той се изпъна на мястото си и се вторачи в мене, за да разбере дали просо се преструвам на невнимателен. — Кой е човекът, с когото най-вече би трябвало да са разговаряли? Кой е знаел за „Сейнт Олуин“ повече от когото и да било друг?

— Баща ти.

— Но те са говорили с баща ми.

Спомних си това и опитах с друго име.

— Гренрой Брейкстоун, но аз четох и неговите показания.

— Не мислиш.

— Кажи ми ти тогава.

Той стоеше извит на една страна, вгледан в мене с вбесяваща усмивчица на лицето.

— Няма показания от прочутия Боб Бандолайър. Не е ли малко нещо странно това?

2

— Сигурно бъркаш — казах.

Той изсумтя.

— Сигурен съм, че четох за Боб Бандолайър в тези показания.

— Споменават го другите отвреме-навреме. Но той не е работил в хотела по времето на убийствата. Така че Дамрош — изглежда Бандолайър въобще не му е минал през ума.

Мостът беше точно пред нас и аз свих наляво по „Уотър стрийт“. На петнайсетина метра кръчмата „Грийн уоман“ стоеше върху бетонната си плоча срещу жилищните сгради. Върху драсканиците се разхождаха, поклащайки се, гълъби.

На три метра от предната страна на бара една петметрова секция от бетонната плача се спускаше плавно към пътя. Гълъбите се разпляскаха и разлетяха под гумите ми. Преминах бавно от лявата страна на бара. Втората, по-издигната част от кръчмата завършваше в плоска стена с вградена навътре врата.

Минах откъм задната страна на сградата и се мушнах зад нея. Задната стена беше покрита с насмолена хартия. Над задната врата върху високата сляпа фасада имаше два прозореца. Двамата с Рансъм полека затворихме вратите си. Сега вече почти достигнала до моста на „Илиной авеню“, невидимата поради завоя река и поради подобните на затвор стени на една изоставена фабрика, армията се придвижваше. Един напорист, боботещ глас изрева:

— Справедливост за всичко! Справедливост за всички!

Гълъбите се поклащаха върху СКУЗ ДУФАЙ и УБИЙ МА СМРТ.

С периферното си зрение долових бяло сияние и се обърнах към него — ослепителната светлина заливаше като прожектор една гургулица, застанала напълно неподвижно върху асфалта.

Погледнах към бялото, лишено от светлосенки лице на Рансъм над покрива на колата.

— Може би някой е извадил тези страници от досието.

— Защо?

— За да не ги види Ейприл. За да не ги видим ние. За да не ги види никой никога.

— Какво ще кажеш да се опитаме да проникнем в това място, преди шествието да се разпадне? — попита Рансъм.

3

Джон отвори остъклената врата и започна да се бори с топката на дървената. След това блъсна вратата с рамо.

Извадих револвера и застанах зад него. Той отново се мъчеше с топката. Приближих се и видях, че дърпа стоманен катинар. Бутнах го и насочих дулото в ключалката.

— Леко, приятел — Джон избута дулото с пръст. Върна се при колата и отвори багажника. След един мъчителен промеждутък, който навярно е бил по-кратък, отколкото ми се видя, той затвори капака и се върна с дръжката на крик. Отдръпнах се и Джон пъхна пръчката в катинара. След това извади пръчката, докато катинарът не спря, и натисна силно върху горната част на пръчката. Лицето му се сгърчи и раменете му са изпънаха в лененото сако. Лицето му стана мораво. Аз бутнах нагоре долната част на пръчката. Нещо помежду ни омекна като маджун и катинарът се счупи.

Джон залитна напред, а аз почти се сринах назад. Той хвърли пръчката, издърпа счупения катинар и го остави върху бетона до дръжката на крика.

— Какво чакаш? — каза той.

Бутнах вратата и влязох в кръчмата „Грийн уоман“.

4

Стояхме в почти празно помещение. На отсрещната стена имаше стълбище с перила, което отвеждаше нагоре. Кафява пластмасова кушетка с нарязана тапицерия стоеше срещу него, а от лявата ми страна имаше бюро. Разнищен зелен килим покриваше пода. На отсрещната стена имаше още една врата. Джон затвори вратата и по-голямата част от светлината в стария офис изчезна.

— Тук ли видя Рицман да вади нещата от колата си? — попита Джон.

— Колата му беше паркирана отстрани на сградата и предната врата беше отворена.

Нещо над нас прошумоля и двамата вдигнахме поглед към надупчените греди на тавана.

— Искаш ли да огледаш отпред, а аз да се кача горе?

Кимнах и Рансъм тръгна към стълбите. После спря и се извърна. Знаех какво мисли. Извадих колта от колана си и му го подадох с дръжката напред.

Той понесе пистолета към стълбището. Когато стъпи на първото стъпало, направи ми знак да вървя. Пресякох празния офис и отворих вратата към междинната част на сградата.

Дълъг дървен тезгях заемаше средата на помещението. Очуканите тенекиени мивки и друг метален тезгях заемаха насрещната стена. Някога към дебелите дървени подпори върху грубите гипсови стени са били прикрепени шкафове. Счупените тръби, които стърчаха от пода, бяха докарвали газ за печките. Лъч масленожълта светлина падаше върху отсрещната стена. На горния етаж Рансъм отвори скърцаща врата.

Вход без врата водеше към залата за гостите. Около краката ми се разлитаха дебели вълма прах.

Застанах на входа и огледах старото помещение на кръчмата. Оцветеният прозорец затъмняваше деня и го превръщаше в облачен ноемврийски следобед. Точно срещу мене беше извитият край на дългия бар с широк отвор под една панта, така че барманът да може да повдигне нагоре част от дървото. Високи чучури с орнаменти, завършващи като глави на животни и птици, бяха наредени по протежение на бара.

Празни сепарета, неуместни като черковни пейки от седемнайсети век, бяха наредени до стената от дясната страна. Дебел килим прах покриваше пода. Видими като отпечатъци в сняг, двойка следи от стъпки водеше към и после се отдалечаваше от един малък участък върху пода близо до сепаретата. Преминах през отвора на входа. Когато погледнах надолу, видях малки стъпки с дълги пръсти, отпечатани върху прахта.

Завладя ме чувството, че съм се изправял вече на по-ранен етап от живота си пред точно такава празнота. Направих още една крачка напред и чувството се засили, сякаш времето се разпадаше около мене. Някаква смътна музика, която някога бях познавал, но вече не знаех каква е, зазвуча тихо в главата ми.

Мраз прониза тялото ми.

И тогава видях, че в празното помещение има още някой и замръзнах от ужас. Едно дете стоеше пред мене върху прашния под и ме наблюдаваше със страховита, отчетлива подкана. Водата струеше под обречените брястове на „Ливърмор авеню“ и заливаше умиращи мъже, които крещяха сред обезобразени трупове във воняща зелена пустош. Бях го виждал вече, отдавна-отдавна.

И тогава ми се стори, че друго момче, друго дете застана зад него и че ако това дете се протегне към мене, аз ще бъда един от нарязаните трупове.

Райската градина, царството небесно.

Пристъпих още една крачка напред и детето изчезна.

Със следващата крачка се приближих до прозореца. Две четвъртити форми се бяха отпечатали върху прашния слой под прозореца. По ивиците на пода като стафиди бяха разпилени кафяви сачми.

Тежки стъпки се зададоха откъм старата кухня.

— Нещо е изяло дупка с размерите на Небраска върху стената горе. Намери ли кашоните?

— Изнесли са ги — казах. Бях замаян.

— По дяволите — той дойде до мене. — Ето ги къде са били, ясно се вижда — той въздъхна. — Плъховете са се били заели с тези кашони — може би затова Рицман ги е изнесъл.

— Може би — не довърших изречението и прозвуча сякаш се съгласявам с него. Не исках да му кажа, че кашоните може би са били изнесени заради жена ми.

— А това какво е? — Джон показа двойната следа от стъпки към мястото, откъдето те се връщаха обратно. Пищовът се мандахерцаше в ръката му. Той се наведе и изсумтя на това, което видя.

Приближих се зад него. В края на един сектор от дъски висеше пиринчена халка, прикрепена към диск.

— Врата в пода. Може би има нещо в мазето — той се наведе и дръпна халката. Цялата тая част на пода се прегъна о невидима панта и разкри върха на дървена стълба, която се спускаше право надолу в мрака. Усетих миризмата на кръв, тръснах глава и долових само миризмата на мухъл и пръст.

И това вече го бях преживял. Нищо не света не би ме накарало да сляза в мазето.

— Не изглежда много вероятно — каза Джон, — но може би си струва да се хвърли един поглед?

— Долу няма нищо освен… — не можех да кажа какво би могло да има долу.

Тонът ми предизвика вниманието му и той ме погледна внимателно.

— Наред ли си?

Казах, че съм добре. Той посочи с револвера в мрака под кръчмата.

— Имаш ли запалка или кибрит?

Поклатих глава.

Той дръпна предпазителя, наведе се и постави крака си върху второто стъпало. С ръка върху пода сложи другия си крак върху първото стъпало и едва не се строполи в мазето. Остави пистолета и се закрепи с две ръце, докато слезе още две стъпала надолу. Когато раменете му бяха повече или по-малко на равнището на отвора, той грабна пистолета, погледна ме страшно и слезе до долу. Чух го да ругае, след като се хласна в нещо на дъното.

Мирисът на застояла кръв отново ме удари в носа. Попитах го дали вижда нещо.

— Върви по дяволите — отговори ми той.

Виждах оредялата му коса, опъната назад по розовия му, уязвим на вид череп. По-надолу дясната му ръка неефективно държеше пистолета на нивото на шишкавия корем. До един от краката му различих стол за бар със зелена пластмасова седалка. Беше стъпил на него при слизането си от стълбата.

— От едната страна има два прозореца. Има стар улей за въглища и разни други лайна. Чакай.

Той се отдалечи от отвора.

Наведох се, сложих ръка на пода, седнах и провесих крака в бездната.

Гласът на Джон достигна от стотици километри разстояние:

— Държали са кашоните тук, поне за известно време. Виждам някакви гадости… — той ритна нещо, което издаде кух, кънтящ звук, като варел. После каза:

— Тим.

Не исках да сложа крака върху степенките на стълбата. Краката ми сами го направиха. Извъртях се и ги оставих да ме водят надолу.

— Идвай по-скоро, по дяволите.

Щом главата ми премина под равнището на пода, усетих миризмата на кръв отново.

Кракът ми стигна до същия стол за бар, през който Рансъм едва не беше паднал. Ритнах го настрани, преди да стъпя на пръстения под. Джон стоеше с гръб към мене на десетина метра в най-тъмната част на подземието. Прашният правоъгълник на един прозорец пропускаше сноп светлина, която падаше върху стария улей за въглища. До него лежеше килнато голямо, дървено буре. На няколко метра имаше сплъстена купчина от разпокъсани картони и хартия. На половината от разстоянието между мене и Джон друидски кръг от тухли отбелязваше мястото, където някога е била пещта на кръчмата. Мирисът на кръв ставаше все по-силен.

Джон погледна през рамо, за да се увери, че съм слязъл по стълбата.

Приближих се към него и той направи крачка встрани.

Стар фотьойл с черна боя стоеше като разнебитен трон върху пръстения под. Черна боя бе разлята по земята пред него. Дъхът ми спря. Боята блестеше на слабата светлина. Застанах до Джон и той посочи с дулото на колта към три дължини от дебело, окървавено въже. Всяка от тях бе прерязана наполовина.

— Някой е бил застрелян тук — казах. Сам бях изненадан от зловещата разумност в гласа ми. — Който и да е бил, бил е убит със същия нож, с който са разрязали въжетата — тази мисъл ми дойде, дума по дума, докато я изричах.

Той преглътна.

— Ейприл е била намушкана с нож. Грант Хофман е бил убит с нож.

А също и Арлет Монаган, Джеймс Тредуел, Монти Лиланд, Хайнц Стенмиц.

— Мисля, че не е разумно да съобщаваме това на полицията, а? Ще трябва да обясняваме защо сме разбили вратата.

— Можем да изчакаме, докато се появи трупът — казах.

— Той се появи. Човекът в колата на летището.

— Пазачът го е намерил, тъй като от багажника се е отцеждала кръв — казах. — Който го е убил, го е сложил в багажника все още жив.

— Значи е някой друг?

Кимнах.

— Какво, по дяволите става тук?

— Не знам вече дали искам да знам — казах и обърнах гръб към кървавия трон.

— Господи, те може да се върнат — каза Джон. — Защо стоим тук като будали? — той тръгна към стълбата, като ми хвърляше през рамо обезумели погледи. — Какво правиш?

Аз отивах към валмото от картон и смачкана хартия до едната стена на подземието.

— Полудя ли? Може да дойдат!

— Имаш пистолет, нали? — думите отново излязоха от устата ми без никаква връзка с това, което наистина чувствах.

Рансъм зяпна в мене невярващо, после отиде до стълбата и тръгна да се изкачва. Докато аз стигна до намачканата хартия, той беше достигнал върха. Седна на ръба на отвора и вдигна крака. Чух го да се изправя. Стъпките му се отдалечиха към кухнята.

Отпечатъците от два кашона, отчасти прикрити от парчета разкъсан картон, бяха изрязани като следи от стъпки върху пода на мазето. Плъховете, търсещи храна и кабели, бяха оставили недокоснато това, което е било в кутиите, но няколко парчета хартия се валяха сред късчетата разнищен картон.

Клекнах и започнах да ровя в боклука. Тук-там сред хартийките се появяваше фрагмент от писмо, не повече от две-три букви. Оправих един от тях. Част от нещо като буква а беше свързано с ясно изписано р. ар. Арфа? Арабеска? Опитах с друг фрагмент. Ву. Вулва? Овулация? Един малко по-голям фрагмент лежеше на около метър и аз се протегнах да го взема. Стъпките на Джон отбумтяваха към задната част на сградата. Нетърпението му, примесено със запотен и тревожен гняв, пронизваше звука на стъпките му.

Огладих хартийката. В сравнение с другите парченца тя се четеше като книга. Изправих се, опитвайки се да разчета написаното, докато отивах към стълбата.

Най-отгоре с главни букви пишеше АЛЛЪ (празно) ТА (празно) Н. имах чувството, че това означава нещо за мене. След още една празнота идваха цифрите 5, 77,. Под тази легенда пишеше: 160–161, 55. 22. Джейн Райт. Почти просълзена, храбра усмивка при у (празно) тесни джинси, каубойски ботуши, черна къса тениска. Привлекателен бял боклук, опитваща се да см (празно) да се придвижи нагоре. Без деца, съпруг (тук листчето свършваше).

Сгънах хартийката на две и я пъхнах в джоба на ризата си. Подплашен да не би Джон да си е тръгнал, изтърчах по стълбите, без да се хващам отстрани, и скочих от последната пречка направо на пода.

Отвън той кръжеше по цимента, като удряше ключовете от колата по бедрото си и държеше здраво колта със свободната си ръка. Той ми хвърли ключовете със сила.

— Знаеш ли колко близко беше? — каза и вдигна счупения катинар и дръжката на крика. Искаше да каже: колко близко беше да това да те зарежа тук. На няколко пресечки източно от нас тълпата ревеше и скандираше. Джон прокара катинара през металната халка.

Въпреки паниката му не усещах никаква необходимост да се бърза. Всичко, което имаше да става, щеше да стане. Вече беше станало. Нещата щяха да се оправят със сигурност, но дали щяха да се оправят за добро или за зло — това нямаше нищо общо нито с Джон Рансъм, нито с мене.

Когато влязох в колата, Джон Рансъм барабанеше бясно върху таблото. Завих покрай ъгъла на кръчмата. Джон се опитваше да гледа в няколко посоки едновременно, сякаш дузина въоръжени мъже се промъкваха към нас.

— Ще ни измъкнеш ли най-сетне от тук?

— Искаш ли да те оставя вкъщи?

— Какво искаш да кажеш, по дяволите?

— Искам да отида до Елм Хил и да намеря Сънчана.

Той изохка продължително.

— Какъв е смисълът?

Отговорих му, че знае.

— Не, не знам — каза той. — Тия стари работи са загуба на време.

— Ще те оставя на „Илай плейс“.

Той се срути върху облегалката. Изчаках светофара на „Хърейшо стрийт“ и обърнах по моста. Джон клатеше глава, но каза:

— Добре де. Прахосвай ми бензина.

Спрях на една бензиностанция и напълних резервоара преди да се върна на магистралата изток-запад.

5

„Плъм бароу лейн“ се пресичаше с „Бейбъри“ на един ъгъл, където висока сива сграда в колониален стил, която приличаше повече на адвокатска кантора, отколкото на къща, доминираше над кибритената кутийка оттатък улицата. Това, което бяхме видели в кръчмата, ни караше да възприемаме Елм Хил като грозен и заплашителен.

Къщите и техните табели, колосални пощенски кутии и добре окосени морави, се изправяха към улицата безоки като сградите по „Хърейшо стрийт“. Биха могли да се окажат необитаеми като тях. Вратите на гаражите бяха прилепени към асфалтираните алеи чрез дистанционно управление. Освен нашата, не се виждаше никаква друга кола. Възможно беше ние с Рансъм да сме единствените хора в Елм Хил.

— Сигурен ли си, че знаеш къде отиваш?

Това беше първото изречение, което Рансъм произнасяше, откакто ме беше поканил да му прахосвам бензина, и то имаше вид на недоволно ръмжене, отправено към страничното стъкло. Бе извъртял целия си торс, за да постави глава върху дясното си рамо.

— Това е тяхната улица — казах.

— Всичко изглежда еднакво — той пренасочи гнева си към пейзажа. Беше, разбира се, прав: всички улици на Елм Хил наистина изглеждаха еднакви.

— Ненавиждам тези безмозъчни градове-играчки.

Миг по-късно:

— Слагат имената си по табелите, за да не си сбъркат къщата, като се прибират вечер.

След нова пауза:

— Знаеш ли срещу какво възразявам? Толкова е грозно.

— Ще те закарам вкъщи и ще се върна тук сам — казах и той млъкна.

От предходния ъгъл къщата изглеждаше почти неповредена. Жена по джинси и сива блуза буташе кашон отзад на старо синьо волво-комби, което бе спряно върху коловозния път към гаража. Зад нея върху тревата имаше висока закривена лампа, завършваща с бял глобус. Късата бяла коса на жената блестеше на слънцето.

Изкарах понтиака върху коловоза и спрях зад волвото. Джон пъхна колта под седалката си. Жената се отдалечи от комбито и хвърли поглед към къщата, преди да ни доближи. Когато излязох от колата, тя се усмихна със срамежлива, почти печална усмивка. Помислила си беше, че сме от пожарната или от застрахователната агенция и направи жест към къщата.

— Ето я.

Лек, неопределен европейски акцент провлачваше гласа й.

— Нямаше да е толкова зле, ако експлозията не беше засегнала целия под чак до спалнята.

Хубостта, която старите й съседи бяха споменали, все още личеше по кръглото й лице под шапката от бяла коса. Саждена черта беше изцапала брадичката й. Тя избърса ръцете си о джинсите и пристъпи напред, за да поеме ръката ми с леко, прямо ръкостискане.

— Много беше страшно, но се оправяме.

От верандата слезе слаб мъж със скулесто лице и корона от сивееща коса. В ръцете си носеше купчина сгънати дрехи. Каза, че веднага ще дойде, отиде до волвото и бутна купчината дрехи до кутията.

Джон застана до мене и госпожа Сънчана се обърна заедно с нас, за да погледне пораженията върху къщата си. Експлозията беше съборила стените на кухнята и покривът се беше сринал в пламъците. От бъркотията стърчаха покривни плочи, извити като листа, и дървени греди. До стената на почернялата всекидневна се виждаха овъглени мебели. Блещукащ хаос от счупени стъкла и порцелан покриваше килнатия под на всекидневната. От развалините лъхаше тежката, погребална миризма на изгорял плат и влажна пепел.

— Надявам се, че ще можем да спасим онези части от къщата, които не са рухнали — каза господин Сънчана. Той говореше със същия лек, напевен акцент като жена си, но не така идиоматично. — Какво е вашето мнение?

— Най-добре ще е да обясня първо — и аз им казах името си. — Оставих ви бележка вчера, в която казвах, че искам да говоря с вас за някогашния ви хазяин на Шеста южна улица, Боб Бандолайър. Разбирам, че това е ужасен момент за вас, но ще съм ви много благодарен, ако можете да ми отделите макар и съвсем мъничко време.

Господин Сънчана се отдалечи, клатейки глава, още преди да съм преполовил тази малка реч, но жена му остана с мене до края.

— От къде знаете, че сме живели там?

— Разговарях с Франк и Хана Белнап.

— Тереза — каза мъжът. Той стоеше пред разрушената веранда и обгорената предна врата. Посочи развалините.

— Намерих бележката ви, когато се върнахме вкъщи, но беше след десет часа и си помислих, че е твърде късно да звъним.

— Ще ви бъда благодарен и за най-нищожната помощ — казах. — Разбирам, че ви се натрапвам.

Джон се беше облегнал на предницата на понтиака, вторачен в разрухата.

— Имаме толкова много работа — каза мъжът. — Това не е важно, да се говори за тази личност.

— Вчера някой ме проследи до тук от Милхейвън — обърнах се аз към нея. — Зърнах го за миг. Когато прочетох за къщата ви в тазсутрешния вестник, зачудих се дали експлозията е била наистина случайност.

— Какво имате предвид — господин Сънчана се върна настръхнал към жена си и мене. Косата му имаше вид на четка и в бялото на очите му се забелязваха червени нишки. — Защото вие сте идвал тук, някой ни е сторил това ужасно нещо? Това е смешно. Кой би направил това?

Жена му остана безмълвна за известно време. После се обърна към мъжа си:

— Нали каза, че имаш нужда от почивка?

— Сър — каза Дейвид, — не сме виждали и не сме разговаряли с господин Бандолайър от десетилетия.

Той прокара пръсти през косата си, от което тя щръкна още повече.

Жена му отново се обърна към мене.

— Защо ви интересува толкова?

— Помните ли убийствата на Синята Роза? — попитах. Ирисите в черните й очи се присвиха. — Търсех информация, която да има нещо общо с тези убийства, и неговото име изниква във връзка с хотела „Сейнт Олуин“.

— А вие какъв сте? Полицай? Частен детектив?

— Писател съм — казах. — Но това е въпрос, който ме интересува лично. Както и моя приятел — представих Джон, който се приближи да кимне на Сънчана. Те почти не го погледнаха.

— Защо ви интересува лично?

На можех да разбера какво става. Тереза и Дейвид Сънчана бяха застанали пред мене, Дейвид с някаква отегчена нервност, която предполагаше предварително знание за всичко, което смятах да му кажа. Жена му изглеждаше като настръхнало куче-птичар.

Може Дейвид Сънчана и да знаеше какво ще кажа аз, но аз не знаех.

— Преди много време написах роман за убийствата на Синята Роза — казах. Дейвид погледна към къщата, а Тереза се намръщи. — Там последвах основните факти, както се смяташе, на случая и изкарах детектива убиец. Но не знам дали някога съм вярвал в това. Преди около седмица господин Рансъм ми се обади, след като някой беше почти убил жена му и беше написал Синя Роза до тялото й.

— Ах — каза Тереза. — Толкова съжалявам, господин Рансъм. Четох във вестниците. Но не беше ли я убило това момче, Драгонет? — тя хвърли поглед към съпруга си и лицето му се стегна.

Обясних им за случая с Драгонет.

— Не можем да ви помогнем — каза Дейвид. Тереза се обърна към него намръщено и отново ме погледна. Все още не ми беше ясно какво става, но знаех, че трябва да продължа да говоря.

— Имам си своя причина да се опитвам да намеря стария убиец Синята Роза — казах. — Мисля, че това е убиецът на сестра ми. Тя беше убита пет дни преди първата жертва, която му се приписва, и то на същото място.

Джон отвори уста и веднага пак я затвори.

— Имаше случай с малко момиченце — каза Тереза. — Помниш ли, Дейвид?

Той кимна.

— Ейприл Андърхил — казах. — Беше деветгодишна. Искам да знам кой я е убил.

— Дейвид, момиченцето е била негова сестра.

Той промърмори нещо, което прозвуча като немски, завъртян наобратно.

— Има ли някъде в Елм Хил място, където мога да ви почерпя по едно кафе?

— Има едно кафене в кварталния център — каза тя. — А, Дейвид?

Той хвърли поглед към часовника си, после отпусна ръка и внимателно, почти със страх разгледа лицето ми.

— Трябва да се върнем след един час, за да се срещнем с хората от компанията — каза той. Жена му докосна ръката му и той й кимна почти незабележимо.

— Ще оставя моята кола в гаража — каза Дейвид. — Тереза, би ли прибрала здравата лампа?

Направих движение към лампата зад волвото, но той каза:

— Тереза ще го направи.

Той влезе в колата. Тереза ми се усмихна и отиде да вземе лампата. Мъчително бавно, той вкара комбито в дървения гараж. Тя го последва вътре, остави лампата в един ъгъл и застана до колата. Двамата проведоха разговор шепнешком, преди той да излезе от колата. Докато идваха към мене, очите на Тереза не слизаха от лицето ми.

Джон им отвори задната врата на понтиака. Преди да влязат, Дейвид извади бяла носна кърпичка от джоба си и избърса саждите от брадичката на жена си.

6

Като по предварителна уговорка, двамата Сънчана не споменаха нито някогашния си хазяин, нито Синята Роза, докато бяхме в колата. Тереза разказа по какъв чудотворен начин полицаят се беше появил сред дима и ги бе изнесъл през прозореца на спалнята.

— Човекът ни спаси живота, наистина ни спаси, така че не можем да гледаме прекалено трагично на това, което стана с къщата. Нали, Дейвид?

Тя беше говорителката им пред обществото и той се съгласи.

— Разбира се, не можем да гледаме прекалено трагично.

— Ще живеем във фургон, докато си построим нова. Ще го сложим отпред на поляната, като циганите.

— В Елм Хил ще са във възторг от това — каза Джон.

— В хотел ли ще отседнете нощес? — попитах.

— У сестра ми. Тя и мъжът й се преместиха в Елм Хил години преди нас — затова дойдохме тук. Когато си купихме къщата, тя беше единствената на тази улица. Навсякъде около нас бяха ниви.

Следващите ни въпроси извлякоха информацията, че бяха дошли в Милхейвън от Югославия, където в началото на брака си те бяха давали под наем стаи на туристи, докато Дейвид завърши висше образование. Бяха се преместили в Америка в навечерието на войната. Дейвид беше изкарал курсове за счетоводител и в крайна сметка беше получил работа в „Галакс корпорейшън“.

— „Галакс корпорейшън“ ли? — спомних се как Тереза беше казала „това момче Драгонет“. От лявата ни страна слънчевата светлина превръщаше половината от повърхността на езерото в застинало златисто. По позлатената вода на двойки плуваха диви патици. — Значи сте познавали Уолтър Драгонет?

— Той постъпи в моя отдел една година преди да се пенсионирам — каза Дейвид. Не пожелах да задам въпроса, който отново и отново се задава на всеки, притежаващ макар и най-слаба връзка с някоя прославена или печално известна личност. По същия начин постъпи и Джон. За няколко мига се възцари мълчание.

Наруши го Тереза.

— Дейвид беше потресен, когато научихме.

— Привързан ли бяхте към него?

— Някога си мислех, че съм привързан към него — той се прокашля. — Той се държеше като възпитан младеж. Но след три-четири месеца започна да ми се струва, че Уолтър не съществува. Тялото му беше там, беше вежлив, гледаше си работата, при все че понякога закъсняваше, но никога не присъстваше.

Минахме покрай ниската сграда на общината. До един завой на пътя се виждаше да се възвишава в слънчевата светлина голият хълм, който бе дал името на предградието. По сивите пътеки, които разсичаха зелената му трева, блещукаше слюда.

— Не мислите ли, че те страдат, хората от тоя вид? — попита Тереза.

Гласът й ме стресна като ехо от моя собствена полуосъзната мисъл. Щом тя проговори, знаех, че съм съгласен с нея — вярвах в принципа, продиктувал думите й.

— Не — отсече мъжът й. — Той не беше жив. Ако не си жив, не чувстваш нищо.

Преместих главата си, за да видя Тереза в огледалцето. Тя се беше обърнала към мъжа си и нейният поразително изваян, категоричен профил стоеше изрязан като профил върху монета. Тя извърна поглед, за да срещне моя в огледалото. Усетих вълна от взаимно разбиране.

— Какво мислите вие, господин Андърхил?

Извърнах погледа си, за да проверя какво е уличното движение, преди да свия към паркинга на малкия търговски център.

— Видяхме част от разпита му — казах. — Каза, че някакъв съсед блудствал с него, когато бил малко момче. Така че да, мисля, че е страдал някога.

— Това не е оправдание — каза Дейвид.

— Не — въздъхна Тереза. — Не е оправдание.

Спрях на едно свободно място и Дейвид й каза нещо на езика, на който си бяха говорили в гаража. Това, което той каза, завърши с думата Тресих. Изписвам думата така, както мога. Тя беше променила името си заради хора като мене и Белнапови.

Излязохме от колата.

Джон каза:

— Ако това, което си казахте, е прекалено лично, за да бъде споделяно, кажете ми, че е така, но аз не мога да не чувствам любопитство.

— Беше… — Дейвид спря и безпомощно повдигна ръце.

— Мъжът ми спомена колко ужасно е това, че животът ни срещна с двама убийци — същото мощно съчувствие се излъчи от нея, право към мене. — Докато живеехме на горния етаж на господин Бандолайър, той уби жена си.

7

— Не знаехме какво да правим — каза Тереза. Върху стъклената маса между нас димяха чаши кафе. Аз и тя седяхме до прозореца, който гледаше към паркинга, Дейвид и Джон седяха един срещу друг. Две деца се търколиха по дългия хълм оттатък улицата, превъртайки се през тревата с размахани ръце и крака.

— Толкова се страхувахме от този човек. Дейвид е прав. Беше като нацист. А ние бяхме толкова отскоро в Америка, че вярвахме, че той може да ни прати в затвора, ако се оплачем в полицията. Живеехме в неговата къща, не знаехме какви права има той върху нас.

— Насилник — каза Дйвид. — Вечно крещеше, вечно викаше.

— Сега бихме знаели какво да направим — каза тя. — През ония години мислехме, че никой няма да ни повярва.

— И нямате никакви съмнения относно това, че той е убил жена си?

Дейвид поклати глава категорично, а Тереза каза:

— Ще ни се да имахме — тя взе кафето си и отпи. — Жена му се казваше Анна. Беше красива жена, руса, много тиха и стеснителна. Той не й позволяваше да разговаря с никого. Не искаше хората да знаят, че я бие — очите й отново срещнаха моите. — Особено в края на седмицата, когато беше пиян.

— Пияница — каза Дейвид. — В почивните дни пиеше дори повече от обикновено. С това почваха крясъци, крясъци, крясъци. И те ставаха по-силни и по-силни, след което започваха писъците.

— Срещах Анна в задния двор, когато простирахме прането. По нея имаше толкова белези. Понякога не можеше да вдигне ръцете си от болка.

— Пребил я е до смърт, така ли? — попитах.

Тя кимна.

— Една вечер, мисля, че беше през октомври, чухме виковете, ругатните. Тя плачеше така мъчително. Той започна да троши мебели. Бяха в спалнята си, точно под нашата. Тоя боботещ глас, който я ругаеше. Продължи дълго, после изведнъж спря. Настана тишина — тя хвърли поглед към мъжа си, който кимна. — Скандалите им обикновено свършваха с това, че тя плачеше, а господин Бандолайър, Боб, се успокояваше и… й пееше нещо. Този път шумът просто престана — тя гледаше надолу към масата. — Усетих, че ми призлява.

— Не слязохте ли долу? — попита Джон.

— Не — каза Дейвид. — Боб не позволяваше.

— Какво направи той, извика ли линейка? — попитах.

Тереза поклати глава енергично.

— Мисля, че Анна е била в кома. На другата сутрин той сигурно я е сложил в леглото и е изчистил стаята.

Това описание беше толкова близко да случилото се с Ейприл Рансъм, че аз хвърлих поглед да видя как Джон го приема. Той се беше навел напред, опрял брадичка на ръката си, и спокойно слушаше.

— Повече не видяхме Анна. Той започна да пере. Накрая започна да пере чаршафите й всяка вечер, защото всяка сутрин ги виждахме на въжето. От апартамента им започна да се надига някаква миризма. Тази миризма ставаше все по-лоша и по-лоша и най-сетне един ден аз го спрях и го попитах за Анна. Той каза, че е болна и се грижел за нея.

Дейвид се размърда.

— Тереза ми каза, че той си стои в къщи по цял ден и аз се разтревожих при мисълта, че жена ми е сама в къщата с тоя… с тоя луд.

— Но аз нямах проблеми, мене той не ме закачаше.

— Значи Бандолайър е стоял вкъщи по цял ден? — попитах.

— Мисля, че са го били уволнили.

— Да — казах. — По-късно работодателят му го взема отново, понеже е добър в работата си.

— Мога да си представя — каза Тереза. — Всичко е ставало по часовник — тя поклати глава и отново отпи от кафето си. — Един ден не можахме да издържим непрестанната мисъл за това, което се случва долу. Дейвид почука на вратата им и когато тя се отвори, видяхме чак до спалнята им — и тогава със сигурност знаехме.

— Да — каза Дейвид.

— Лицето й беше покрито с кръв. Вонеше на… на разложено. Това беше. Той не е знаел, че трябва да я обръща в леглото и й бяха излезли рани от залежаване. Чаршафите й бяха мръсни. Той се показа с крясъци на уста и ни нареди да се прибираме горе.

— Скоро след това у тях дойде лекар — каза Дейвид. — Ужасен лекар. Знаехме, че е мъртва.

— Мислех си, че най-сетне е разбрал, че тя умира, и е повикал медицинска помощ. Но Дейвид се оказа прав. Малко след като лекарят напусна, дойдоха двама мъже и я отнесоха. Беше покрита с чаршаф. Нямаше некролог, нямаше погребение, нищо.

Тереза подпря глава на ръката си като Джон и се обърна да погледне навън през големия блестящ прозорец. Тя въздъхна, отстранявайки се от спомените си, облегна се назад и отметна с ръка косата от челото си.

— Не заехме какво може да последва. Беше ужасен период. Господин Бандолайър имаше някаква работа, защото излизаше някъде, облечен в костюм. Мислехме си, че полицията ще го потърси. Дори лекар така ужасен като оня, който беше дошъл в техния апартамент, би трябвало да разбере как е умряла госпожа Бандолайър. Но нищо не се случваше и нищо не се случваше. След това нещо се случи, господин Андърхил. Но то нямаше нищо общо с нашите очаквания.

Тя отново ме погледна.

— Сестра ви е била убита близо до хотел „Сейнт Олиун“.

Макар че през целия си разказ тя ме бе водила към това да направя тази връзка, все още не бях сигурен, че я разбирам. Бях заинтригуван от Боб Бандолайър, но главно като източник на информация и само на второ място заради самия него, ето защо следващият ми въпрос беше изпълнен със съмнения.

— Искате да кажете, че смятате, че той е убил сестра ми?

— Отначало не смятахме така, — каза тя. — Въобще не си мислехме такива работи. Но след това, около седмица по-късно, може би по-малко от седмица — тя погледна към мъжа си, който сви рамене.

— Пет дни — казах. Гласът ми не ми се подчиняваше. Двамата погледнаха към мене и аз се прокашлях. — След пет дни.

— След пет дни, след полунощ звукът на отварянето и затварянето на вратата на къщата ни събуди. След около половин час ни събуди същия звук. И като прочетохме във вестниците на другия ден — когато прочетохме за жената, която беше убита на същото място като сестра ви, започнахме да се чудим.

— Започнахте да се чудите — казах. — А след още пет дни?

— Чувахме същото нещо — отварянето и затварянето на предната врата. След като Дейвид отиде на работа, излязох да купя вестник. И ето отново. Друг човек, музикант, беше убит в самия хотел. Изтичах вкъщи, заключих се в нашия апартамент и позвъних на Дейвид в службата му.

— Да — каза Дейвид. — Но аз казах на Тереза, че не е възможно да се арестува за убийство човек, само защото излиза от къщата си нощем — той изглеждаше по-угнетен от това, което беше казал преди четиридесет години, отколкото от онова, което се беше случило с къщата му през последното денонощие.

— И след още пет дни?

— Същото — каза Дейвид. — Съвсем същото. Още един човек е убит.

— И вие пак не отидохте в полицията?

— Може би щяхме да отидем, макар че бяхме толкова уплашени — каза Тереза. — Но при следващото нападение Бандолайър си беше вкъщи.

— А при случая след това нападение?

— Чухме го да излиза, както преди — каза Дейвид. — Тереза ми каза, ами ако някой друг се е опитал да убие младия лекар? А аз казах, ами ако все същият се е опитал да убие и доктора, Тереза? През почивните дни започнахме да си търсим друго жилище. И двамата вече не можехме да спим в тая къща.

— Някой друг се е опитал да убие доктор Ланг — каза аз. Чувствата ми се опитваха да застигнат ума ми. Мислех си, че има стотици въпроси, които бих искал да задам на тези хора. — А какво си помислихте, след като следователят беше намерен мъртъв?

— Какво си помислих? Нищо не съм мислил. Почувствах облекчение — каза Дейвид.

— Да, огромно облекчение. Защото изведнъж всички знаеха, че това е той. Но по-късно…

Тя хвърли поглед към мъжа си, който кимна тъжно.

— Усъмнихте ли се?

— Да — каза тя. — Все още си мислех, че може би някой друг се е опитал да убие доктора. А и единственото лице, което бедният полицай е имал причини толкова да мрази, беше този ужасен мъж, касапинът от „Мъфин стрийт“. И това, което си помислихме, това, което двамата с Дейвид си помислихме…

— Да? — казах.

— … беше, че господин Бандолайър е убивал хора, защото го бяха уволнили от хотела. Той можеше да направи такова нещо, способен беше на това. Хората не значеха нищо за него. И освен това, разбира се, розите.

— Какви рози? — възкликнахме двамата с Джон почти едновременно.

Тя ме погледна изненадано.

— Нали казахте, че сте ходил до къщата?

Кимнах.

— Не видяхте ли розите пред къщата?

— Не — усетих, че сърцето ми започва да блъска.

— Господин Бандолайър обожаваше розите. Във всеки свободен момент беше в предния двор и се грижеше за тях. Човек би помислил, че са му като деца.

8

Тук времето трябваше да спре. Небето да почернее. Трябваше да блесне светкавица и да се раздаде гръм. Нищо подобно не стана. Аз не припаднах, не скочих на крака, не преобърнах масата. Информацията, която бях търсил, съзнателно или несъзнателно, през целия си живот, току-що ми беше дарена от една белокоса жена по памучна блуза и сини джинси, която я бе знаела в продължение на четиридесет години, но единственото, което се случи, беше, че и двамата вдигнахме чашите си и отпихме още малко от димящото кафе.

Знаех името на човека, който бе отнел живота на сестра ми — беше ужасното човешко същество, което се казваше Боб Бандолайър, Злият Боб, битовият нацист — може би никога нямаше да мога да докажа, че Боб Бандолайър е убил сестра ми, или че той е бил мъжът, който се е наричал Синята Роза, но възможността да се докаже това изглеждаше съвършено незначителна в сравнение с удовлетворението от научаването на името му. Знаех името му. Усещах се като гонг, по който са ударили.

Погледнах през прозореца. Децата, които се бяха търкаляли надолу по хълма, сега се катереха нагоре през гъстата трева с протегнати към родителите си ръце. Тереза Сънчана се протегна и постави хладната си ръка в моята.

— Изглежда съседите са изскубнали розите, след като той е заминал — казах. — Къщата от години е празна.

Това изказване прозвуча страхотно кухо и безчувствено, но така би прозвучало всичко, което кажа. Децата се втурнаха в ръцете на родителите си и после се отскубнаха, готови за ново главозамайващо търкулване надолу по Елм Хил. Ръката на Тереза стисна моята и се отдръпна.

Ако беше все още жив, трябваше да го намеря. Трябваше да го видя в затвора, иначе гладният дух на сестра ми нямаше никога да бъде свободен — или аз да бъда свободен от него.

— Трябва ли да отидем в полицията сега? — попита Дейвид.

— Трябва — каза Тереза. — Ако още е жив, все още не е прекалено късно.

Извърнах погледа си от прозореца, вече бях в състояние да погледна Тереза Сънчана без да се разпадна.

— Благодаря ви — казах.

Тя отново протегна ръка през масата. Поставих моята върху нейната и тя извъртя своята така, че да ме стисне отново, преди да отдръпне ръката си.

— Той беше толкова съвършено ужасен. Той дори отпрати това прелестно момченце. Прогони го.

— Какво момченце? — помислих си, че сигурно говори за някое момченце от махалата, някое момченце от Пигтаун като мене.

— Фий — каза тя. — Не знаете ли за Фий?

Примигнах насреща й.

— Господин Бандолайър го прогони, изхвърли собствения си син — каза тя.

— Сина си? — попитах глупаво.

— Фийлдинг — каза Дейвид. — Наричахме го Фий — сладко детенце.

— Обожавах това дете — каза ми Тереза. — Толкова ми беше мъчно за него. Ще ми се двамата със Дейвид да го бяхме взели.

Тереза погледна надолу към чашата си, когато дойде неизбежното въздържание от страна на Дейвид. Когато той изреди причините, поради които осиновяването на дете би било невъзможно, тя отново вдигна глава.

— Понякога го виждах да седи на стъпалото пред къщата. Изглеждаше така премръзнал и изоставен. Баща му го пращаше да ходи на кино сам — петгодишно момче! Пращаше го самичък на кино!

Единственото ми желание беше да изляза от кафенето. Няколко разтърсващи симптома бяха решили да ме нападнат едновременно. Стана ми горещо, усетих леко замайване. Дъхът ми спря в гърлото.

Погледнах през масата, но вместо успокояващата фигура на Тереза Сънчана, виждах момчето от кръчмата „Грийн уоман“, въображаемото момче, което се бореше да дойде на този свят. Зад всяка фигура стоеше друга и настояваше да бъде видяна.

9

Олъртън, помнех това. Или Олингам, изписано отстрани на загубил скорост камион. Там, където потапям ведрата си, там, откъдето пълня писалката си. Вежливият, неизменно ласкав глас на Дейвид Сънчана ме върна на масата.

— Хората от застрахователната компания. А и толкова много неща имаме да изнесем от къщата.

— О, имаме хиляди неща да вършим. Ще ги свършим — тя все още седеше срещу мене и слънцето все още заливаше сцената от другата страна на улицата, където едно дете качваше нагоре по хълма хвърчило с формата на дракон.

Тереза Сънчана не беше свалила очи от мене.

— Радвам се, че ни намерихте — каза тя. — Трябваше да знаете.

Огледах се за келнерката и Джон каза:

— Вече платих.

Имаше донякъде самодоволен вид по тоя повод.

Станахме от масата и с тромавостта и колебливостта на четиричленна компания се запътихме към вратата.

Когато потеглях от паркинга, отново срещнах очите на Тереза в огледалцето.

— Казахте, че Бандолайър пропъдил Фий. Знаете ли къде го е пратил?

— Да — каза тя. — Аз го попитах. Той каза, че Фий е отишъл да живее с Джуди, сестрата на Анна, в някакъв малък град в Айова или нещо подобно.

— Можете ли да си спомните името на града?

— Има ли това някакво значение в момента? — попита Дейвид.

Карахме покрай хубаво езерце. Едно момченце, което едвам ходеше, пляскаше с ръце на една трийсетсантиметрова платноходка. Последвахме зигзагообразните завои на „Бейбъри лейн“.

— Май не беше Айова — каза тя. — Една минутка да помисля, ще си спомня.

— Тая жена помни всичко — каза Дейвид. — Има феноменална памет.

От тази страна на „Бейбъри лейн“ къщата им имаше вид на снимка от Лондон след бомбардировките. Купчина блещукащи развалини водеха в стая без външна стена. И двамата Сънчана се смълчаха, когато тази гледка се появи, и не проговориха, докато спрях зад комбито. Дейвид отвори вратата от своята страна, а Тереза се наведе напред и ме потупа по рамото.

— Знаех си, че ще си спомня. Охайо беше — Азюър, Охайо. А името на сестрата на Анна беше Джуди Ледъруд.

— Тереза, смайваш ме.

— Кой би забравил име като Ледъруд[1]? — тя излезе от колата и ни махна, а Дейвид прокара пръсти през жилавата си коса и тръгна към онова, което беше останало от къщата му.

10

— Боб Бандолайър? — каза Джон. — Тоя задник Боб Бандолайър?

— Точно така — казах. — Тоя задник Боб Бандолайър.

— Срещал съм го един-два пъти като момче. Голям мошеник беше. Нали знаеш как като дете често пъти виждаш нещата наистина ясно? Бях в офиса на баща ми и някакъв тип с лъснати малки мустаци и пригладена коса влиза. Запознай се с най-важния човек в този хотел, казва баща ми. Просто си гледам работата, млади човече — казва ми той — и аз ясно виждам, че той наистина смята, че е най-важният човек в хотела. Смята, че баща ми е глупак.

— Не всички убийци могат да са симпатяги като Уолтър Драгонет.

— Такъв тип — каза Джон отново. — Както и да е, ти блестящо го измисли с тая сестра.

— Казах им истината. Той най-напред е убил сестра ми.

— И никога не си ми казвал?

— Джон, просто никога…

Той промърмори нещо и се отдалечи от мене, за да се облегне на вратата — знак, че смята да изпадне в същото гневно мълчание, в каквото беше по пътя към предградието.

— Защо се разстройваш? — попитах. — Идвам тук от Ню Йорк да ти помогна във връзка с един проблем…

— Не. Дошъл си да помогнеш на себе си. Не можеш да се концентрираш върху проблемите на друг човек за повече от пет секунди, освен ако нямаш някакъв личен интерес. Това, което правиш, няма нищо общо с мене. То е свързано само с тая книга, която пишеш.

Изчаках, докато раздразнението му се уталожи.

— Предполагам, че е трябвало да ти кажа за сестра ми, още когато ми се обади най-напред. Не съм го криел от тебе, Джон. Дори аз не бях съвсем сигурен дали нейният убиец е извършителят и на другите убийства.

— Сега вече знаеш.

— Сега знам — казах и усетих да се завръща онова огромно облекчение, удовлетворението от това, че мога да се отърся от бремето, което бях носил в продължение на четири десетилетия.

— Значи сега си приключил и можеш да си ходиш — той ме стрелна с поглед, преди отново да се взре безизразно през прозореца на колата.

— Искам да знам кой е убил жена ти. Освен това мисля, че ще е по-безопасно да остана при тебе за известно време.

Той сви рамене.

— Какво ще направиш, ще ми бъдеш бодигард ли? Не ми се вярва някой да възнамерява да ме закара в „Грийн уоман“ и да ме завърже за стола. Мога да се предпазя от Боб Бандолайър. Знам как изглежда, нали си спомняш това?

— Искам да видя какво още ще успея да разровя — казах.

— Е, твоя работа е да решаваш какво искаш да правиш.

— Тогава бих искал да използвам колата ти тая вечер.

— За какво? Любовна среща с оня побелял щурак ли?

— Трябва отново да говоря с Гленрой Брейкстоун.

— Ти със сигурност нямаш нищо против да си пилееш времето — каза той и на това разговорът ни спря за целия останал път до „Илай плейс“. Джон извади колта изпод седалката и го взе със себе си в къщата.

11

На следващия ъгъл завих надясно, преминах покрай къщата на Алън и го видях да върви по пътеката към входната си врата редом до Илайза Морган. По това време малко се поразхладяваше и тя сигурно го беше извела за разходка по улицата. Той описваше големи кръгове с едната си ръка, разказвайки нещо, и аз чувах бумтежа на гласа му, без да различавам думите. Те така и не забелязаха понтиака, който мина по улицата зад тях. Завих отново надясно на следващата улица и се върнах на „Бърлин авеню“, за да се спусна към центъра и към магистралата изток-запад.

Преди да се срещна с Гленрой исках да изпълня едно задължение, за което си бях спомнил насред кавгата си с Джон.

По времето, когато бях говорил с Брайън Дориан, мотивът ми да предложа да се срещнем беше чисто и просто чувството ми, че той има нужда да разговаря; сега аз имах нужда да разговарям с него. Мащабите на това, което Ейприл Рансъм се беше опитала да направи в „Проекта за мост“, ми бяха дали нов тласък. Тя откриваше темата си, виждаше как се разгръща пред нея, докато инстинктът й я подтикваше да навлиза все по-надалеч. Тя наистина бе писателка и това, че житейските обстоятелства я принуждаваха да пише буквално тайно, като някаква милхейвънска Емили Дикинсън, правеха усилието й още по-покъртително. Исках да почета това усилие — да почета жената, която бе седяла на масата с листове хартия и химикалката си.

Алън Брукнър е бил толкова раздразнен от неспособността си да прочете ръкописа на Ейприл, че се беше опитал да изхвърли трийсет-четиридесет страници в тоалетната, но това, което беше останало, беше достатъчно, за да оправдае едно отиване до улица „Варни“.

12

Бях разчитал, че ще успея да намеря мястото, но щом слязох от магистралата, осъзнах, че имам само най-обща представа за разположението му, което беше след гробището „Пайн Нол“, на юг от стадиона. Минах покрай празния стадион и след това покрай портите на гробището, като следях имената на улиците по табелите. В една събота, година-две след смъртта на сестра ми, баща ми ме беше завел на „Варни“, за да си купи детектор на метали, за който бе видял реклама в „Леджър“ — не беше на работа, все още пиеше много и мислеше, че ако мине с детектор на метали по плажовете на източния край, ще събере цяло съкровище. Богатите не си правеха труда да събират двайсет и пет центовите монети, които изпадаха от джобовете им. Всичко това лежеше там и чакаше да бъде събрано от някой хитър предприемач като Ал Андърхил. Той достигна с колата си до „Варни стрийт“ без колебание — отминахме „Пайн Нол“, завихме веднъж, може би още веднъж. Спомнях си улица с магазинчета със знаци на чужд език и с дебели жени, облечени в черно.

Самата „Варни“ си я спомнях като една от малкото милхейвънски махали на по-ниско стъпало от Пигтаун, отрязък от вехти къщи с плоски дървени фасади и тесни прилепнали гаражи. Баща ми ме остави в колата, влезе в една от къщите и се върна след двайсетина минути, триумфиращ с безсмислената си придобивка.

Завих напосоки, отминах три преки, следейки табелите, и се озовах в същото обкръжение на малки магазинчета, което бях видял за пръв път с баща ми. Сега всичките знаци бяха на английски. Макари, наредени на пирамиди, и ножици, окачени на връвчици, изпълваха прашната витрина на магазин, който се наричаше „Идеите на Лулу“. Единствените хора, които можах да видя, седяха на пейката на една обществена пералня до него. Спрях на свободното място до един пикап, пуснах монета в автомата и влязох в пералнята. Една млада жена с прерязани шорти и тениска отиде до стъклената витрина и посочи през къщите към следващата улица.

Отидох зад пералнята, извадих от портфейла си листчето, на което бях записал номера и адреса на Дориан, и набрах номера.

— Вие кой сте? — попита той.

Повторих му името си.

— Говорихме веднъж по телефона, когато се обадихте у Рансъмови. Аз съм този, който ви каза, че тя е умряла.

— О! Помня, че говорихме.

— Казахте, че мога да ви гостувам да поговорим за Ейприл Рансъм.

— Не знам. Аз работя, е, по-скоро опитвам се да работя…

— Аз съм зад ъгъла, при обществената пералня.

— Ами хубаво, елате. Третата къща след ъгъла, с червената врата.

Тъмнокосият блед младеж, когото бях видял на погребението на Ейприл, открехна алената врата на малката кафява къща, наведе се навън, хвърли ми бърз, нервен поглед, след което огледа улицата в двете посоки. Беше облечен в черна тениска и черни джинси. Дръпна се навътре.

— Аз също ви видях там.

Той облиза устни. Имаше хубави сини очи и красива уста.

— Слушайте, нали не сте дошъл да вдигате скандали? Не знам какво точно искате.

— Искам да говоря за Ейприл Рансъм — казах. — Писател съм, четох ръкописа й „Проектът за мост“. Щял е да стане чудесна книга.

— Е какво пък, влизайте — той се отдръпна.

Предната стая беше ателие с платнища по пода, с туби боя и четки в консервни кутии, натрупани по омацана с бои маса, и ниска кушетка. От едната страна имаше големи платна без рамки, наредени с лице към стената, така че се виждаха големите кламери, с които бяха опънати; други картини висяха в неравна редица по срещуположната стена. Отвор в най-отдалечената част на стаята водеше в тъмна кухня. Избелели платнища покриваха двата прозореца в предната част на къщата, а едно по-малко парче плат, което имаше вид на пешкир, беше заковано над кухненския прозорец. В средата на тавана от обикновен кабел висеше запалена гола електрическа крушка. Точно под нея на триножник беше поставено дълго платно.

— Къде намерихте ръкописа й? У Джон ли беше?

— Беше в къщата на баща й. Тя е работила там по него.

Дориан се приближи към масата и започна да изтрива една четка с парче мек плат.

— Това звучи правдоподобно. Искате ли кафе?

— Чудесно би било.

Той отиде в кухнята и наля вода в старомодна метална кафеварка, а аз тръгнах из стаята да разгледам картините му.

Те нямаха нищо общо с голите тела в спалнята на Рансъмови и изглеждаха съчетание между Франсис Бейкън и рисунки от модернистки графичен роман. Върху всичките картини тъмни форми и фигури, понякога разсечени от бяло или изкрящо червено, се изтръгваха от по-тъмен фон. След това от картините изскочи един детайл и аз възкликнах изненадано. Малка бледосиня роза се появяваше на всяка картина: в петлицата на костюма на мъж, който крещи; увиснала във въздуха над окървавен труп и коленичил мъж; върху корицата на тетрадка, поставена на бюро до отпуснато тяло; в огледалото на претъпкан бар, където мъж в шлифер бе обърнал към зрителя деформирано лице. Картините имаха вид на отговор на ръкописа на Ейприл или на негови зрителни съответствия.

— Със захар ли? — извика Дориан от кухнята. — С мляко ли?

Дадох си сметка, че не съм ял цял ден и поисках и двете.

Той се върна от кухнята и ми подаде чаша пълна догоре със сладко кафе с мляко. Обърна се да разгледа картините заедно с мене и вдигна чашата към устните си. Когато свали чашата, каза:

— От толкова време работя върху тези неща, вече не знам как изглеждат. Как ги намирате?

— Много са добри — казах. — Кога променихте стила си?

— В художествената школа в Йейл аз се интересувах от абстракция, макар че никой друг не се интересуваше, и постепенно някъде по времето на дипломирането си преминах към тези плоски, ясни очертания, японистични, подобни на Набис работи. За мене това беше естествено продължение на онова, което правех, но всички други смятаха, че са отвратителни — той ми се усмихна. — Знаех, че нямам никакви шансове в Ню Йорк, така че се върнах в Милхейвън, където животът е много по-евтин.

— Джон ми каза, че някаква галеристка е дала името ти на Ейприл.

Той рязко извърна лице, сякаш това беше неудобна тема.

— Да, Каръл Джъд, тя има малка галерия в центъра. Каръл познаваше работата ми, понеже й бях занесъл слайдове веднага след като си дойдох тук. Каръл винаги ме е харесвала и е споменавала за това да ми направи изложба някой път — той отново се усмихна, но не на мене, и усмивката му се стопи в обичайната му сериозност, когато му зададох следващия въпрос.

— Значи така срещнахте за пръв път Ейприл Рансъм?

Той кимна и погледът му се плъзна по редицата от картини.

— Да. Тя разбираше към какво се стремя — той замълча за секунда. — Оценихме се един друг още от първия момент. Говорихме си за това какво иска тя и решихме, че вместо да купува някоя от готовите работи, тя ще ми поръча две големи платна. Та така се запознахме.

Той свали очи от картините, остави чашата си върху масата, претъпкана с бои и четки и завъртя един стол пред триножника така, че да бъде с лице към леглото. На облегалката бяха прикрепени две тапицирани възглавнички. Когато седнах, възглавничките подпряха гърба ми точно където трябва.

Дориан седна на походното легло. Разглеждането на картините му го беше успокоило и той се беше отпуснал.

— Сигурно сте прекарвали много време в разговори с нея — казах.

— Беше разкошно. Понякога, ако Джон не беше в града или имаше часове до късно, тя ме канеше в къщата, така че можех просто да седна пред всички тия нейни картини.

— Не искаше ли тя да те среща с Джон?

Той се нацупи и присви очи, сякаш решаваше някакъв проблем.

— Е, разбира се, срещах Джон. Два пъти съм бил там на вечеря и първия път беше нормално. Джон беше вежлив и разговорът беше хубав, но на втория път той почти не ми продума. Като че ли картините им за него бяха просто собственост — като спортни коли или нещо подобно.

Имах неприятното усещане, че за Джон посещенията на Брайън Дориан в къщата са били оскърбление. Беше млад и почти неуместно красив, без въобще да бъде суетен — Джон би го приел по-лесно, ако видът му беше подкопаван от очевидно самомнение.

След което ми хрумна нещо, което би трябвало да съм разбрал още като видях картините на стената.

— Вие сте заинтригувал Ейприл със случая на Синята Роза — казах. — Вие сте първият, който й е казал за Уилям Дамрош.

Той буквално се изчерви.

— Всички тези картини са за това — Дамрош.

Очите му се стрелнаха към картините отново. Този път те не го утешиха. Изглеждаше прекалено наранен, за да говори.

— Момчето в картината на Вюияр ви е напомнило за Дамрош и вие сте й казал това — казах. — Това не ви прави отговорен за смъртта й.

Дориан събра колене като момиче, подпря лакътя си върху тях и се извърна настрани с брадичка, подпряна на ръката му. Почти видим облак от болка го загърна.

— И аз съм омагьосан от Дамрош — казах. — Трудно е да не бъдеш. Докато бях във Виетнам, написах на ум два романа, като вторият, „Раздвоеният“, беше изцяло посветен на Дамрош.

Дориан ми отправи син поглед, без да се отмества.

— Трябва да съм разглеждал това момче у Вюияр три или четири пъти, преди наистина да го видя — толкова е дискретно. Отначало човек просто го приема за даденост, но след това начинът, по който те наблюдава, обсебва цялата картина.

Той замълча, борейки се с чувствата си.

— Така започнахме да говорим за Уилям Дамрош и за тия неща. Тя беше въодушевена от идеята за моста, за това, че е бил намерен под мост. Това я възпламени.

Попитах как той се е заинтересувал от историята на Дамрош.

— Слушал съм от баща си за него. Много, много пъти. Били са партньори дълго време. Баща ми не се е разбирал много с първата си жена, така че е прекарвал много време с Дамрош. Мисля, че може да се каже, че го е обичал — казваше, че направил всичко възможно да откаже Бил от пиенето, но не успял, така че започнал да пие с него — той ме погледна откровено. — Баща ми беше алкохолик, но след смъртта на Бил се оправи. През шестдесетте години, когато е на път да се пенсионира, се запознава с майка ми в една бакалия. Тя самата казва, че тя го забърсала. Била е двайсет и пет години по-млада от него, но се оженили и след година съм се получил аз, не съвсем планирано, както разбирам.

Изглеждаше правдоподобно, ако Дориан приличаше на баща си — ако не затлъстееше, жените щяха да се опитват да го забърсват през следващите три десетилетия.

— Баща ви сигурно е бил разстроен от завършека на случая със Синята Роза.

Той ме погледна яростно.

— Какъв завършек? Имате предвид помията във вестниците? Това го подлудяваше. Той насмалко да напусне полицията, но прекалено много обичаше работата си — той се беше успокоил и отново ми отправи откровения, немигащ поглед. — Между другото, той ненавиждаше книгата ви. Казваше, че всичко там е погрешно разбрано.

— Май е така.

— Постъпката ви е безотговорна. Баща ми знаеше, че Бил Дамрош не е убивал никого. Това е било инсценировка.

— Сега знам това — казах.

Дориан усука единия си крак около глезена и отново доби покрусен вид.

— Не трябваше да й споменавам Дамрош. Така се почна всичко.

— Единствените хора, които са знаели какво прави в свободното си време са един-двама брокери в „Барнет“ и полицията.

— Аз й казах да пише до полицейското управление.

— Това би трябвало да даде резултат — казах му какво Пол Фонтейн беше направил за мене.

Лицето му се помрачи от ярост и презрение.

— Тогава значи те са наистина толкова шибани, колкото бяха според баща ми. Трябвало е да й позволят да види архивите — той се вгледа към омазания с боя под за няколко мига. — Баща ми каза, че не му харесва това, което е станало с полицията след пенсионирането му — всички тези нови хора като Фонтейн. Той не харесваше начина им на работа. Не се доверяваше на методите им. С изключение на Майкъл Хоуган. Баща ми смяташе, че Майкъл Хоуган е истински полицай и изпитваше дълбоко уважение към него.

Дориан ме изгледа със съмнение.

— Значи баща ви е бил още жив, когато Фонтейн и Хоуган са постъпили — това, което той описваше, беше естествената неприязън на всеки към блестящите нови попълнения.

— Той е още жив, точка. Баща ми е на осемдесет и пет и е як като вол.

— Ако това ще го утеши, кажете му, че Пол Фонтейн е харесал книгата ми, задето е напълно нелепа.

— Да, ще му го кажа — той ми отправи красива блестяща усмивка. — Но не, мисля, че май няма да го направя.

— Мислите ли, че ще мога да говоря с баща ви?

— Предполагам — Дориан разтърка лицето си и ме погледна неохотно за миг, после се протегна зад края на походното легло и извади тетрадка с телчета и писалка, напъхана в металната спирала. Той отвори на празна страница и написа нещо. После откъсна листа и прекоси пода да ми го подаде.

Беше написано името Джордж Дъбин над един адрес и телефон.

— Джордж Дъбин?

— Това е името му — Дориан отново седна на леглото. — Моето име беше Брайън Дъбин. Мислех си, че никога няма да стана прочут художник с такова име. Франческо Клементе и Брайън Дъбин?! Щом се дипломирах в Университета на Илиной — Милхейвън, смених името си с нещо, което ми звучеше по-добре. Не ми казвайте, че съм бил глупчо. Но можеше да бъде и по-зле — другото име, което ми се въртеше, беше Бомънт Дарси. Предполагам, че по онова време главата ми е била доста декадентско място.

И двамата се засмяхме.

— Ама официално ли си сменихте името? Отидохте в кметството или където там трябва?

— Не е трудно до си смениш името. Просто попълваш един формуляр. Направих всичко по пощата.

— Баща ви трябва да е бил…

— Да, и то много. Много разстроен. Разбирам го. Дори съм съгласен с него. Но той знае, че няма да се подложа отново на същото нещо и това помага. Той казва, е, синко, поне си запази проклетите първи букви.

Това беше предадено с подчертано дрезгаво ръмжене, което разкриваше едновременно любов и вдигане на ръце. Имитацията пресъздаваше що за човек е Джордж Дъбин със свръхестествена точност.

— Добре беше — казах. — Обзалагам се, че той звучи тъкмо по този начин.

— Винаги съм бил добър имитатор — той отново ми се усмихна. — В училище подлудявах учителите си.

Откровенията относно името му беше размразило напрежението между нас.

— Кажете ми за Ейприл Рансъм — казах.

13

Вместо да отговори, Брайън се протегна за чашата си, изправи се и отиде до масата, където започна да подрежда бутилките, пълни с четки. Той ги оформи в хубава права редица на далечния край на масата. За да мога да го виждам, аз също се изправих, но виждах единствено гърба му.

— Не е лесно човек да реши какво да каже.

Той започна да подрежда тубите с боя. Погледна през рамо и като че ли се изненада, като ме видя изправен и загледан в него.

— Мисля, че не бих могъл да я резюмирам в две изречения.

Той се извъртя и се облегна на масата. Начинът, по който го направи, придаде на масата такъв вид, сякаш е била направена точно с такава цел, за да се облягат на нея ей-така, с небрежна лекота.

— Опитайте. Вижте какво ще излезе.

Той погледна нагоре, протягайки белия си врат.

— Ами отначало ми се виждаше, че тя е идеалният меценат. Беше омъжена, живееше в хубава къща, имаше много пари, но въобще не беше снобка — когато дойде тук, при първата ни среща, тя се държа като съвсем обикновен човек. За нея нямаше значение, че според нейните стандарти жилището ми е бордей. След като прекара тук около час, дадох си сметка, че се разбираме изключително добре. Като че ли моментално станахме приятели.

— Тя е била проницателна — казах.

— Да, но това не е всичко. У нея се случваха много неща. Беше като огромен хотел, място с хиляди различни стаи.

— Трябва да е била омагьосваща — казах.

Той отиде до покритите прозорци и изтупа платнищата с опакото на ръката си. Отново не виждах лицето му.

— Хотел.

— Моля?

— Казах хотел. Казах, че е била като хотел. Това е странно, нали?

— Били ли сте в „Сейнт Олуин“?

Той бавно се извъртя. Раменете му бяха напрегнати и ръцете му бяха леко повдигнати.

— Какво искате да кажете? Да не би да намеквате, че съм я завел там, пребил съм я и съм я намушкал с нож?

— Честно казано, такава мисъл не ми е минавала.

Дориан се отпусна.

— Всъщност аз мисля, че тя не е била нападната в хотела.

Той ме погледна намръщено.

— Мисля, че тя е била в мерцедеса си. Нападателят, който и да е бил, навярно е оставил много кръв по колата.

— Къде е тя сега?

— Полицията още не я е намерила.

Дориан се върна на леглото. Седна и отпи от кафето си.

— Мислите ли, че бракът й е бил щастлив?

Главата му подскочи.

— Мислите ли, че мъжът й го е направил?

— Питам ви просто дали смятате, че бракът й е бил щастлив.

Дориан дълго не отговаряше. Отпи още кафе. Кръстоса, после откръстоса краката си. Хвърли поглед към редицата от картини. Постави брадичката си на ръката си.

— Мисля си, че бракът й е бил поносим. Никога не се е оплаквала от него.

— Много дълго мислихте, преди да отговорите.

Той примигна.

— Е, имах чувството, че ако Ейприл не беше толкова заета, щеше да е самотна — той се прокашля. — Защото съпругът й не споделяше интересите й, нали така? Тя не можеше да говори с него за твърде много неща.

— За които можеше да разговаря с вас.

— Ами така е. Но аз не можех да си говоря с нея за бизнес — щом започнеше да разправя за борсата, единствените думи, които въобще разбирах, бяха Майкъл и Милкен. А работата й беше много важна за нея.

— Споменавала ли ви е някога за преместване в Сан Франциско?

Той вирна глава и задвижи челюстта си, сякаш дъвчеше слънчогледово семе.

— Чухте ли нещо за това? — очите му пак бяха станали предпазливи. — Беше много далечна вероятност. Може да го е споменавала веднъж, някой път, когато сме били на разходка или нещо такова — той се прокашля. — И вие ли чухте за това?

— Баща й спомена нещо, но и той не беше много наясно.

Лицето му се проясни.

— Да, това е правдоподобно. Ако Ейприл се беше преместила някъде, тя щеше да го вземе. Не за да живее при нея, но за да е сигурна, че ще може да се грижи за него. Изглежда той го закъсва вече.

— Казахте, че сте ходили на разходки?

— Ами да, понякога се разхождахме.

— Излизахте да пиете по нещо ли?

Той се замисли.

— Докато още обсъждахме картините, на два-три пъти излизахме да обядваме. Понякога излизахме на разходка с колата.

— Къде ходехте?

Той вдигна ръце и завъртя глава. Попитах го дали му досаждам с въпросите си.

— Не, но е трудно да се отговаря. Не е като да сме го правили всеки ден. Веднъж отидохме до моста и Ейприл ми разказа нещата, които са се случвали в оная кръчма на „Уотър стрийт“, точно до моста.

— Опитахте ли се да отидете там?

Той поклати глава.

— Затворено е, не може да се влиза.

— Тя споменавала ли е човек на име Уилям Рицман?

Той отново поклати глава.

— Кой е той?

— Едва ли е важно.

Дориан ми се усмихна.

— Ще ви кажа за едно място, където ходехме. Дори не знаех, че съществува, докато тя не ми го показа. Знаете ли „Флори парк“, нагоре по „Ийстърн шор драйв“? Има скална плоча, обградена от дървета и надвесена над езерото. Тя обожаваше това място.

— Алън ме заведе там — казах, представяйки си как двамата вървят по пътеката към малката полянка над езерото.

— Значи знаете.

— Да — казах. — Знам. Много е интимно.

— Интимно беше — каза той. Вторачи се в мене за момент, предъвквайки несъществуващите семки, после отново скочи. Занесе чашата в кухнята. Чух го да изплаква чашата и да отваря и затваря хладилника. Върна се с бутилка минерална вода. — Искате ли?

Дориан отиде до масата и сипа вода в чашата си. После отмести една от тубите на няколко милиметра.

— Трябва да се върна към работата си скоро — той сключи ръце около чашата. — Не мога да ви отделя още време, освен ако не искате да купите картина.

— Искам да купя една от картините ви — казах. — Много харесвам работите ви.

— Да не би да се опитвате да ме подкупите?

— Опитвам се да купя една от картините ви — казах. — Мислех си да направя това още от първия момент, в който ги видях.

— Наистина ли? — той съумя отново да се усмихне. — Коя искате?

Ръцете му не трепереха вече и той отиде към картините на стената.

— Мъжете в бара.

Той кимна.

— Да, и аз харесвам тази — той се обърна недоверчиво към мене. — Наистина ли искате да я купите?

Кимнах.

— Ако можете да я опаковате и изпратите.

— Разбира се, че мога.

— Колко искате?

— Боже господи. Въобще не бях мислил за това — той се ухили. — Никой освен Ейприл не ги е дори виждал преди. Хиляда?

— Става — казах. — Имам адреса ви и ще ви изпратя чек от къщата на Джон. Изпратете картината на този адрес — извадих визитка от портфейла си и я подадох на Дориан.

— Наистина много мило от ваша страна.

Казах му, че съм щастлив, че притежавам картината и двамата тръгнахме към вратата.

— Когато се огледахте нагоре-надолу по улицата, преди да ме поканите вътре, мислехте, че Джон може да е с мене, така ли?

Той застина с ръка върху топката на вратата. После отвори вратата, от която внезапно нахлу ослепителна светлина.

— Каквото и да сте правили, приемам го, Брайън — казах. Той имаше вид като че ли искаше да побегне обратно на изкуственото осветление. — Вие страшно сте й помагали.

Дориан потрепери, сякаш през отворената врата бе влязъл зимен повей.

— Нищо повече няма да ви кажа. Не знам какво искате.

— Всичко, което искам от вас, е тая картина — казах и му протегнах ръка. Той се поколеба за миг, преди да я поеме.

14

След случилото се нямах желание да се върна веднага на „Илай плейс“. Трябваше да оставя всичко да се подреди в ума ми, преди да се върна в къщата на Джон. Удовлетворението от знанието за това, че Боб Бандолайър е убиецът Синята Роза, ме беше напуснало. Преди да се завърне някакво подобно чувство, трябваше да науча кой е убил Ейприл Рансъм. Седях неподвижно зад кормилото на понтиака, докато забелязах, че Дориан наднича към мене през една цепнатина на платнищата.

Потеглих без никаква идея къде да отида. Щях да бъда като Ейприл Рансъм, така си помислих, като Ейприл Рансъм зад волана на нейния мерцедес, с Брайън Дориан на съседното място. Щях просто да карам, накъдето ми хрумне.

15

Бях отминал не повече от пет преки, когато ми хрумна, че единственото, което бях успял да направя, беше да заменя един призрак с друг. Там, където преди бях виждал намусения призрак на Ейприл Андърхил, сега щях да виждам Ейприл Рансъм.

Поредица от образи премина пред вътрешното ми зрение. Видях Уолтър Драгонет да седи срещу Пол Фонтейн на овехтялата маса, плачейки: жертва, жертва, жертва; после видях Скут, стария ми партньор в трупното отделение на лагера Бяла звезда, наведен да насече трупа на капитан Хейвънс. Видях зашитите в чувалите човешки пъзели; видях момчето в Бонг То; Ейприл Рансъм и Анна Бандолайър в безсъзнание на леглата си, разделени във времето и пространството. Смисъл толкова близък, че изглеждаше докосваем, свързващ тези образи. Фигурата, изскачаща от смъртта или от въображаемото пространство, предлага перла в протегнатата си ръка. На другата длан е изписана дума, която никой не може да прочете, която не може да бъде изречена.

16

На автоматичен пилот се бях завърнал в старата си махала и завивах от Седма южна улица на улица „Мъфин“. Беше една от онези сънливи търговски ниши, които преди много време се бяха врязали в зоната за живеене, подобно на редицата магазини близо до ателието на Брайън Дориан, но дори с още по-малък успех — две магазинчета с насапунисани витрини стояха отстрани на магазин, пред който сандъци с преоценени обувки засмукваха слънчевата светлина.

От другата страна на обувния магазин беше мястото на двуетажната гредоредна къща на Хайнц Стенмиц. Широко Х от дъски блокираше входа към верандата, а по прозорците бяха заковани вертикални греди. От другата страна на къщата, където беше месарницата с нейния триъгълен знак, сега имаше празен парцел с обрасъл с оскъден пожълтял буренак. Бурените от виждаха към една приблизително квадратна яма в средата. Празнотата ми се видя справедлива. Никой не беше унизил мястото, като построи жилищен блок или видеомагазин. Както и къщата, то беше оставено да гние.

В края на този отрязък от улицата завих по Шеста южна улица. До празната къща на Боб Бандолайър Белнапови пиеха лимонадата на Хана и си говореха на верандата. Хана се усмихваше на една от шегите на Франк и никой от тях не забеляза преминаването ми. Спрях на „Ливърмор авеню“, завих надясно по „Уиндоу стрийт“, паркирах на една пряка разстояние от „Сейнт Олуин“ и преминах покрай „Синбадс Кавърн“ на път за хотела.

Същият старец, когото бях видял и предишния път, седеше и пушеше пура във фоайето; същата слаба крушка гореше зад зеления абажур до същото овехтяло канапе; но фоайето изглеждаше още по-мрачно и тъжно.

Под ленивото наблюдение на регистратора отидох до обществения телефон и набрах номера от листчето в портфейла си. Проведох кратък разговор с един дрезгав, познат глас. Джордж Дъбин, бащата на Брайън, ми каза, че Дамрош е разпитвал Боб Бандолайър — „Разбира се, че да. Бил беше добро ченге.“ После каза: „Бих искал синът ми да ходи с жени от собствената си възраст.“ Когато разговорът приключи, пресякох фоайето до вътрешния телефон и набрах номера на стаята на Гленрой Брейкстоун.

— Пак ли ти? Приятелят на Том.

— Точно така. Долу във фоайето съм. Мога ли да се кача за един кратък разговор?

Той въздъхна.

— Кажи ми името на тенор-саксофониста в оркестъра на Каб Калоуей.

— Айк Куебек — казах.

— Знаеш какво да вземеш преди да се качиш — той затвори.

Отидох до чиновника, който ме беше познал и вече се навеждаше зад тезгяха. Извади два пакета „Лъки страйк“ и почука с тях по дървото.

— Изненадан съм, че ви покани. Това е лош ден за стария Гленрой, лош ден.

— Ще си пазя гърба.

— По-добре си пазете главата, защото той там ще се цели — той вдигна дясната си ръка и се прицели в мене с показалеца си.

Когато почуках на вратата на Брейкстоун, силен джаз заглушаваше гласа му.

— Каква беше тая скорост, дохвърча ли? Дай ми една минута.

Под музиката чух звук на дърво, което се удря в дърво.

Гленрой отвори вратата и ме погледна начумерено с почервенели очи. Носеше тънка черна блуза, на която пишеше ДЖАЗ КУПОН САНТА ФЕ.

— Носиш ли ги? — той протегна ръка.

Оставих цигарите в ръката му и той се отдалечи от мене, натъпквайки по един пакет в двата си джоба, сякаш мислеше, че мога да се опитам да му ги открадна. Направи две крачки и спря, вдигайки царствено пръст във въздуха. Музиката ме заобикаляше, а също и лек дъх на марихуана.

— Знаеш ли какво е това?

Беше тенор саксофон, който водеше малък оркестър, така че отначало си помислих, че е пуснал свой собствен стар запис, някой, който не знам. Мелодията беше на „Намерих си ново момиче“. После започна солото на саксофона.

— Същия отговор. Айк Куебек. С Бък Клейтън и Кег Джонсън през 1945 година.

— Трябваше да измисля по-труден въпрос.

Той свали ръката си и прекоси яркия килим към същата масичка, на която бяхме седели преди това. До огледалото и дървената кутия имаше бял кръгъл пепелник, натъпкан със смачкани фасове, почти пълен пакет с „Лъки страйк“, черна запалка, бутилка с „Джони Уокър Блак“ и чаша за коктейли с един пръст уиски. Брейкстоун се стовари на един стол и ме погледна кисело. Седнах на другия стол без покана.

— Побърка ме — каза той. — Откакто беше тук, все за Джеймс мисля. Трябва да се стягам, да заминавам за Франция, но в шибаната ми глава няма друга мисъл освен това момче. Не му дадоха никакъв шанс. Трябваше сега да седим тук заедно и да си говорим за каквото ще свирим и за лайнарите, с които ще трябва да го свирим, но не можем и това не е справедливо.

— Толкова ли те разтресе — след четиридесет години?

— Ти не разбираш — той взе чашата си и изпи половината уиски. — Това, което беше започнал той, можеше да го завърши само той.

Помислих си за Ейприл Рансъм и нейния ръкопис.

Той се взираше в мене с червени очи.

— Цялата тая музика, която той би направил, никой друг не можеше да я направи. Трябваше да стоя до него, да слушам нещата, които той щеше да направи. Това момче ми беше като син, разбираш ли? Аз свиря с много пианисти и някои от тях са велики, но никой от тях не е израснал под крилото ми като Джеймс — той допи уискито и тропна с чашата по масата. Погледът му се плъзна към дървената кутия, после отново към мене. — Джеймс свиреше толкова хубаво — но ти никога не си го чувал, ти не знаеш.

— Бих искал да съм го чувал.

— Джеймс беше като Чанк Джоунс или Томи, а никой освен мене не го е слушал.

— Искаш да кажеш, че е бил като тебе.

Червените очи ме погледнаха от огромна дълбочина. После той кимна.

— Бих искал да мога да отида в Ница с него. Бих искал да мога отново да виждам през неговите очи.

Той си наля още един пръст уиски в чашата, а аз огледах стаята. Навсякъде имаше дребни признаци на безредие — телескопът вирнат диво нагоре, касети и дискове, разпилени по пода пред лавиците, опаковки на плочи покриваха осмоъгълната маса. Петна от пепел зацапваха набръчканите килимчета.

Музиката спря и той вдигна поглед към грамофона.

— Ако поискаш да слушаш нещо, сложи си сам. Ей-сега ще се върна.

Гленрой дръпна към себе си кутията и аз казах:

— Можеш да правиш каквото искаш. Това е твой дом.

Той присви рамене и отвори капака. Две двуграмови бутилчици, едната полупълна, а другата празна, лежаха в кръгла вдлъбнатина от едната страна. До тях лежеше къса бяла сламка. В средата на кутията върху пласт от изронени люспи имаше кесийка, пълна с пъпки на марихуана. Имаше множество различни видове цигарена хартия. Гленрой отвори капака на огледалцето, взе бутилчицата, отвъртя капачето и оформи две солидни купчинки върху огледалцето. С дългата лъжичка, закрепена към капачето, той ги подреди в две неравни редици. Постави сламката в една от ноздрите си и засмука едната редица. После направи същото с другата ноздра.

— Друсаш ли се?

— Вече не.

Той завинти капачето върху бутилчицата и я върна във вдлъбнатината на кутията.

— Опитвах се да вляза във връзка с Били, но не го намирам на никоя от явките му. Искам да си взема малко за пътуването, нали разбираш.

Гленрой избърса с пръст белите петна по огледалцето, разтърка венците си и затвори кутията и огледалцето. Той за пръв път ме погледна донякъде приятелски и отново погледна кутията.

— Били ще направи добре да се появи до утре, човече.

Той се облегна назад, обърсвайки пръста под ноздрите си.

— Том смърка ли кокаин? — попитах.

Той ми се ухили подигравателно.

— Том май нищо не смърка вече. Тоя мошеник дори почти не пие. Държи се като че ли смуче денем и нощем, но само го наблюдавай. Той само близва и това е всичко. Това е. Чуден човек. Има вид като че ли дреме, но знаеш ли какво прави? Тоя човек работи.

— Забелязах това оная вечер — казах. — Вися над една чаша цяла нощ.

— Много е потаен — Брейкстоун се изправи и отиде до грамофона. Махна плочата на Айк Куебек, взе пластмасовия вътрешен плик и я пъхна вътре.

— Дюк, искам малко Дюк.

Тръгна покрай лавиците, прокарвайки ръка по албумите, после извади плоча на Елингтън. Със същата недодялана деликатност той постави плочата на грамофона. После намали звука.

— Предполагам, че не си дошъл да ми слушаш записите.

— Не — казах. — Дойдох да ти кажа кой е убил Джеймс Тредуел.

— Намерил си оня кучка! — лицето му светна. Той отново седна на стола си, извади димящата цигара от пепелника и ме погледна примижал през дима. — Разкажи ми.

— Ако Боб Бандолайър дойдеше късно през нощта в стаята на Джеймс, Джеймс би ли го пуснал?

Кимвайки, той каза:

— Разбира се.

— А ако Бандолайър е искал да влезе без чукане, той просто би могъл да се вмъкне.

Очите му се разшириха.

— Какви ми ги разправяш?

— Гленрой, Бандолайър е убил Джеймс Тредуел. Както и жената, и Монти Лиланд, и Стенмиц. Жена му е умирала, понеже той я е пребил, докато изпадне в кома, и той се е ядосал, понеже Рансъм го уволнява, когато му е трябвало време, за да се грижи за нея. Избил ги е, за да съсипе хотела.

— Искаш да кажеш, че Боб е изтрепал всички тия хора, а после просто се е върнал, като че ли нищо не е станало.

— Точно така — казах му това, което бях научил от Тереза Сънчана и го наблюдавах как ще го приеме.

Когато свърших, той попита:

— Рози ли?

— Рози.

— Не знам дали ще мога да го повярвам — Брейкстоун поклати глава, усмихнат. — Виждах Боб Бандолайър всеки ден, почти всеки ден, когато си бях тук. Беше жалко копеле, но като се изключи това беше нормален, не знам дали ме разбираш.

— Ти знаеше ли, че има жена и син?

— За пръв път чувам.

Замълчахме. Гленрой ме гледаше втренчено, поклащайки глава отвреме-навреме. Един-два пъти той отвори уста и пак я затвори, без да казва нищо.

— Боб Бандолайър — каза той, но не на мене. Накрая каза — И тази жена го е чувала да излиза всяка нощ, когато е имало убийство?

— Всяка нощ.

— Знаеш ли, би могъл да го направи. Знам, че не даваше пукната пара за когото и да било освен себе си — той ми се намръщи.

Гленрой си променяше мнението, в което бе вярвал твърдо в продължение на четиридесет години.

— Той беше от оня вид мъже, дето бият жените си, така е — той ме погледна остро. — Така мисля, на него би му харесвало жена му да е безпомощна. Да не ходи наоколо и да му обърква реда. Такъв като него, да, би го правил.

Той замълча за още няколко секунди, после стана, отдалечи се на две крачки, обърна се и отново седна.

— Няма начин да се докаже това, нали?

— Мисля, че няма. Но той е бил Синята Роза.

— Дяволска работа — той ми се усмихна. — Започвам да вярвам. Джеймс сигурно не е знаел, че Боб е уволнен. И аз не знаех в продължение на може би една седмица, докато не попитах една от камериерките къде е. Знаеш ли, не откриха дори далаверата му с месото — върна се навреме, за да се прехвърли пак в „Айдахо“.

— Като стана дума за месо — казах аз и го попитах дали е чул за Франки Уолдо.

— По-добре да не говорим за това. Сигурно Франки е сбъркал стъпката.

— Има вид на убийство на мафията.

— Да, може би идеята е била да изглежда така — той се поколеба, после реши да не казва повече.

— Мислиш, че е свързано с Били Риц?

— Франки просто е сбъркал стъпката, това е. Оня ден като го видяхме, той беше много разтревожен.

— Но Били Риц го успокои, че всичко ще е наред.

— Така изглеждаше, нали? Но това не би трябвало да сме го видели. Ако не си на пътя на Били, всичко е наред. Някой ден ще забодат някого като убиец на Уолдо.

— Пол Фонтейн има много арести зад гърба си.

— И още как. Може би много скоро ще хване и убиеца на жената на приятеля ти — на лицето му имаше странна усмивка.

— Аз имам нещо на ум по тоя въпрос — казах.

Гленрой отказа да говори повече. Той отново хвърляше погледи към кутията си и аз си тръгнах след няколко минути.

17

Чиновникът ме попита дали Гленрой се чувства по-добре и когато му отговорих, че според мене е по-добре, той каза:

— Ще пусне ли утре камериерките да влязат?

— Съмнявам се — казах и отидох пак на обществения телефон. Докато набирах, чух как въздиша.

След двайсет минути паркирах пред къщата на Том Пасмор на „Ийстърн шор драйв“. Том беше още в леглото, когато му позвъних, но ми каза, че ще е станал, докато стигна до него.

По телефона го бях попитал дали би искал да знае името на Синята Роза.

— Това заслужава една хубава закуска — каза ми той.

Стомахът ми изкъркори в момента, в който Том отвори вратата и той каза:

— Ако не можеш да се контролираш по-добре, веднага отивай в кухнята.

Той изглеждаше в пълен блясък с бяла копринена роба, която се спускаше до чифт черни пантофи. Под робата се виждаше розова риза и виненочервена вратовръзка. Очите му бяха ясни и живи.

Миризмата на храна ме удари в носа, още щом стигнах до масата и устата ми се напълни със слюнка. Влязох в кухнята. В отделни тигани на два газови котлона на печката имаше парченца шунка, домати и много бяло сирене върху неправилни кръгове от яйца. Върху плота имаше две чинии и от тостера изскочиха четири кафяви филии хляб. Усетих миризмата на кафе.

Том се втурна след мене, грабна лъжица и внимателно я подпъхна под всеки от омлетите.

— Сложи си масло върху хляба, ако искаш, а аз ще се погрижа за тия неща. Ще са готови след минута.

Взех горещите препечени филийки, сложих по две на всяка чиния и ги намазах с масло. Чух единия от омлетите да плясва в тигана и като погледнах странишком, видях Том да сгъва краищата на втория, да го подхвърля във въздуха и да го улавя с тигана.

— Като живееш сам, научаваш се да се развличаш — каза той и ги изсипа в чиниите.

Бях изял една четвърт от омлета си и една филия, преди да проговоря.

— Чудесно е — казах. — Винаги ли ги подхвърляш така?

— Не. Само за да се покажа.

— В добро настроение си.

— Ти ще ми кажеш името, нали? И аз имам подарък за тебе…

— Нещо друго освен омлета?

— Точно така.

Том занесе чиниите в кухнята и донесе стъклен цилиндър със силно кафе и две чаши. Облегнах се на стабилното, удобно кресло. Кафето на Том се различаваше от това на Брайън Дориан, беше по-силно, по-сладко и не толкова горчиво.

— Казвай сега. Това е велик момент.

Започнах с мъжа, който ме беше проследил до къщата на Джон и завърших с последната забележка на Гленрой Брейкстоун. Говорих, без да спра, около половин час, а всичките реакции на Том се свеждаха до някоя и друга усмивка. Отвреме-навреме повдигаше вежди. На един-два пъти затвори очи, сякаш за да види по-точно това, което описвах. Той прочете късчето хартия от кръчмата и ми го върна без коментари. Когато най-после свърших, той каза:

— Повечето от дрехите на Гленрой са от фестивали и джаз празненства, забелязал ли си това?

Кимнах. Това ли имаше да ми каже?

— Понеже той почти винаги носи черно, тези дрехи му приличат. Но истинската им функция е да съобщават кой е той. Тъй като единствените хора, които той вижда горе-долу редовно, поне докато си е тук, са чиновникът от регистрацията, продавачът на наркотици и мене, човекът, на когото той съобщава, че е Гленрой Брейкстоун, прочутият тенор-саксофонист, е предимно Гленрой Брейкстоун — той ми се усмихна. — Твоят случай е по-друг.

— Моят случай? — погледнах към дрехите си. Те съобщаваха предимно това, че не прекарвам много време в чудене какво да облека.

— Не говоря за дрехите ти. Имам предвид детето, което ти се явява от време на време — от това, което наричаш въображаемо пространство.

— Това ми е работата.

— Разбира се. Но в разказа ти има разпръснати много деца. Сякаш наместваш всичко, което ти се случва, в роман. И главният елемент в този роман не е Боб Бандолайър или Ейприл Рансъм, а това безименно момче.

Дотук Том не беше казал нищо за Боб Бандолайър и приказките му звучаха като ненужно заобикаляне. Бях споменал момчето, може би от суетност, за да дам на Том идея за начина си на работа, и сега започвах да се чувствам донякъде раздразнен, сякаш той пренебрегваше някакъв великолепен дар, който му бях предложил.

— Знаеш ли кой филм са давали в твоето квартално кино през последните две седмици на октомври 1950 година?

— Нямам представа.

— Черен филм, който се казва „От опасни дълбини“. Прегледах старите броеве на вестника. Не е ли интересно да си представим, че всички, за които говорим, може би са гледали тоя филм през тези две седмици?

— Ако са ходили на кино, всички са го гледали — казах.

Той отново ми се усмихна.

— Е, това е незначителна подробност, но все пак ми е интересно това, че дори когато вършиш моята работа, като ходиш наоколо и разследваш, ти все пак вършиш своята — даже когато си в мазето на „Грийн уоман“.

— От известна гледна точка това е същата работа.

— В известен смисъл — каза Том. — Ние просто виждаме нещата в различни рамки. През различни прозорци.

— Том, опитваш се да не ме разочароваш прекалено рязко ли? Не смяташ ли, че Боб Бандолайър е Синята роза?

— Сигурен съм, че е той. Нямам никакви съмнения относно това. Това е велик момент. Ти знаеш кой е убил сестра ти, аз знам истинското име на Синята Роза. Тези хора, които са го познавали, Сънчана, най-после ще отидат да кажат в полицията това, върху което седят от четиридесет години, и ние ще видим какво ще се случи. Но твоята истинска мисия свърши.

— Говориш ми като Джон — казах.

— Сега ще се върнеш ли в Ню Йорк?

— Не съм свършил още.

— Искаш да намериш Фий Бандолайър, нали?

— Искам да намеря Боб — замислих се. — Е, искам и да знам какво е станало с Фий.

— Как се казваше това градче?

Сигурен бях, че помни, но все пак му казах.

— Азюър, Охайо. Лелята се казва Джуди Ледъруд.

— Мислиш ли, че госпожа Ледъруд е още жива? Би било интересно да се знае дали Фий е ходил в колеж или, да кажем, се е пребил, карайки пиян открадната кола. В края на краищата той е бил на пет години, но видял как баща му пребива майка му до смърт. И на някакво ниво той е знаел, че баща му отива да убива други хора — той ме изгледа въпросително. — Съгласен ли си?

— Децата винаги долавят това, което се случва. Може да не си признават или да не осъзнават, но разбират.

— Всичко това означава значително сътресение. Тук трябва да прибавим и друго ужасно нещо, което му се случва.

Сигурно съм изглеждал озадачен.

— Причината, поради която бащата убива Хайнц Стенмиц — каза Том. — Тая жена, която си харесал толкова много, не ти ли каза, че Боб е пращал детето на кино? Фий е отишъл да гледа „От опасни дълбини“ и кого среща там, ако не партньора на баща си в една далаверка?

Бях успял напълно да забравя това.

— Искаш ли да видиш какво открих аз? — очите му святкаха. — Мисля, че ще те заинтригува.

— Открил си къде живее Рицман?

Той поклати глава.

— Открил си нещо за Белински или Кейсмънт?

— Ела да ти покажа нещо горе.

Той се втурна по стълбите и ме въведе в кабинета си. Той хвърли робата върху канапето, направи ми знак да седна на стола и обиколи стаята, запалвайки лампите и компютрите. Върху розовата му риза имаше сини тиранти.

— Ще закача в една от онези бази, които използвахме миналия път — той седна пред компютъра на бюрото и започна да набира кодове. — Има един въпрос, който не зададохме, защото си мислехме, че знаем отговора — той се полуизвърна на стола си и се обърна към мене с игрива очаквателност. — Знаеш ли какъв?

— Нямам представа — признах си.

— Боб Бандолайър е имал собственост на Седма южна улица номер 17, нали така?

— Знаеш, че е така.

— Градската община има списък на всички собственици и аз реших да проверя дали този адрес е все още на негово име. Само гледай да видиш какво изскочи.

Той беше свързал компютъра си с „Армъри плейс“ и през него бе стигнал до Регистрация на покупките. Модемът изтананика.

— Току-що вкарах адреса — каза Том. — Няма да чакаме дълго.

Погледнах към празния екран. Том се наведе напред с ръце на коленете, усмихнат на себе си.

Изведнъж се сетих.

— Не може да бъде! — казах.

Той сложи пръст на устните си.

— Шшшш!

— Ако не греша…

— Чакай.

Сигналът за получаване на информацията блесна на екрана.

— Гледай сега — каза том и се облегна назад.

По екрана се изниза колона с информация.

СЕДМА ЮЖНА УЛ 17

ЗАКУПЕНА 12.04.1979 КОРП ЕЛВИ ХОЛДИНГС

ЧЕТВЪРТА ЮЖНА УЛ МИЛХЕЙВЪН ИЛ

ЦЕНА $1000

ЗАКУПЕНА 01.05.1943 РОБЪРТ БАНДОЛАЙЪР

УЛ УИНЕТКА 14Б МИЛХЕЙВЪН ИЛ

ЦЕНА $3 800

— Добрият стар „Елви холдингс“ — каза Том, буквално прегръщайки сам себе си в израз на триумфално честване, усмихнат като млад баща.

— Господи — казах. — Истинска връзка.

— Точно така. Истинска връзка между двата случая на Синята Роза. Ами ако Боб Бандолайър е мъжът, който те е следил?

— Защо му е да прави това?

— Ако се е опитал да убие Сънчана, след като те е видял на Елм Хил, значи не е искал те да ти разкажат нещо.

Кимнах.

— Какво?

— Те знаят, че е убил жена си. Казаха ми за розите.

— И Белнапови биха могли да ти кажат за розите. А смъртният акт на Анна Бандолайър е подписан от лекар. Мъртва е толкова отдавна, че никой не би могъл да докаже, че е била пребита. Но Сънчана знаят за съществуването на Фий Бандолайър.

— Но всеки, който запита Сънчана каквото трябва, би открил какво е направил той.

— И би разбрал, че е имал син. Мисля, че лицето, което те е проследило, е Фий.

Дъхът ми спря. Фий Бандолайър се беше опитал да убие Сънчана. След това си дадох сметка какъв голям скок беше направил Том.

— Защо смяташ, че Фий въобще би се върнал в Милхейвън? Имал е четиридесет години, през които е можел да се отдалечи, колкото е възможно повече.

Том ме попита дали помня цената, която „Елви“ е платила за къщата на Седма южна.

Взрях се в екрана на монитора, но буквите и цифрите бяха твърде дребни, за да ги разчета от другата страна на стаята.

— Мисля, че беше нещо като десет хиляди долара.

— Погледни по-хубаво.

Отидох до него и погледнах.

— Хиляда?

— Видял си десет хиляди, защото си очаквал да видиш нещо такова. „Елви“ е купила къщата срещу почти нищо. Мисля, че това означава, че „Елви холдингс“ е Фий Бандолайър. И Фий се предпазва и тук също като поставя димна завеса от фалшиви съдружници и формален адрес.

— Защо Боб Бандолайър му е дал къщата си? Той го отпраща, когато е петгодишен. Доколкото знаем, никога след това не го е виждал.

Том вдигна ръце. Не знаеше. След това още едно от заключенията на Том пасна на представите ми.

— Мислиш ли, че Фий Бандолайър е мъжът в униформата, мъжът, който е заплашвал Франк Белнап?

— Точно така. Мисля, че е дошъл да влезе в притежание на къщата.

— Той е страшен човек.

— Мисля, че Фий Бандолайър е много страшен човек — каза Том.

18

— Искам да проверя дали можем да се свържем с Джуди Ледъруд — каза той. — Иди в спалнята в края на коридора и вдигни телефона до леглото, когато ти кажа. Междувременно аз ще се опитам да намеря номера й от Информация.

Той извади някакъв указател от едно чекмедже и започна да търси кодовете за Охайо. Аз отидох в коридора, отворих вратата към тъмна стая, влязох и светнах лампата. На нощното шкафче до спалнята имаше телефон.

— Успех! — извика Том. — Вдигни телефона.

Вдигнах слушалката до ухото и чух музикалното плинк, плинк, плинк на набирането. Телефонът на Ледъруд звънна три пъти, след което една жена го вдигна и каза „Ало?“ С треперлив глас.

— С госпожа Джудит Ледъруд ли говоря? — попита Том.

— Да, с нея — каза треперливият глас. Тя беше леко обезпокоена от официално звучащия глас, който излизаше от устата на Том.

— Госпожо Ледъруд, тук е Хенри Бел от Застрахователната компания на Средните Щати. Аз съм в нашия милхейвънски офис и ви уверявам, че не се опитвам да ви продам застраховка. Имаме да заплатим застраховка живот от десет хиляди долара и се опитваме да намерим наследника, който ще я получи. Нашите агенти са установили, че последният известен адрес на наследника е при вас и вашия съпруг.

— Някой е оставил пари на сина ми?

— Името на плодоползвателя, поне както е изписано на полицата пред мене, е Фийлдинг Бандолайър. Вие осиновили ли сте Фийлдинг Бандолайър?

— О не, не сме го осиновявали. Фий беше дете на сестра ми.

— Бихте ли могли да ни кажете сегашното местоживеене на Фийлдинг Бандолайър, госпожо?

— Ох, знам какво се е случило — каза тя. — Сигурно Боб е умрял. Боб Бандолайър, бащата на Фий. Той ли е оставил парите на Фий?

— Роберт Бандолайър имаше застраховка при нас, точно така. Той е бил баща на въпросното лице, така ли?

— Ами да, беше. Как е умрял Боб? Позволено ли е да ми кажете?

— Сърдечен удар, за жалост. Бяхте ли близки?

Тя се изсмя стреснато.

— О боже, не. Никога не сме били близки с Боб Бандолайър. Почти не сме го виждали след сватбата.

— Казахте, че Фий Бандолайър не живее вече на вашия адрес?

— Ами не — каза тя. — Тук живеят само пенсионери. Само пет-шест от нас имат собствени телефони. Другите дори не биха знаели какво да правят с телефон.

— Разбирам. Имате ли настоящия адрес на плодоползвателя?

— Не, нямам го.

— Колко време живя той с вас, госпожо?

— По-малко от година. След като забременях с моя Джими, Фий отиде да живее при брат ми Ханк. Ханк и жена му, зълва ми Уилда. Те имаха много хубава къща в Танджънт, на стотина километра на изток от тук. Бяха много добри хора и Фий живя с тях, докато завърши гимназията.

— Бихте ли могли да ми услужите с телефона на брат си?

— Ханк и Уилда починаха преди две години — тя замълча за около петнайсет секунди. — Ужасно беше. Все още не мога да мисля за това.

— Не са ли починали от естествена смърт? — долових подтиснатата възбуда в гласа му.

— Летяха с „Пан Ам“ — 103 полет, дето избухна във въздуха. Над Локърби, Шотландия. Предполагам, че са им сложили там някакъв хубав паметник, с имената на брат ми и Уилда на някаква плака. Бих отишла да го видя, но не съм много добре с придвижването напоследък, трябва да се подпирам и така нататък. — Настъпи още една дълга пауза. — Беше ужасно, ужасно.

— Моите съболезнования — това, което на нея навярно й прозвуча като съчувствие, на мене ми прозвуча като разочарование. — Казахте, че племенникът ви е завършил средното си образование в Танджънт?

— О, да. Ханк винаги казваше, че Фий е добър ученик. Ханк беше заместник-директор на училището, разбирате ли?

— Ако племенникът ви е продължил в колеж, бихме могли да получим адреса му от списъка на завършилите колежа.

— Това беше голямото разочарование на Ханк. Фий отиде в армията веднага щом се дипломира. Дори не беше казал на никого до деня, в който трябваше да постъпи.

— Коя година е било това?

— Шестдесет и първа. Така че всички си помислихме, че сигурно е отишъл във Виетнам. Но разбира се, не знаехме със сигурност.

— Той не е казал на брат ви къде са го изпратили?

— Не му каза абсолютно нищо. Но това не е всичко! Брат ми му писа до там, където той беше казал, че отива за предварителна подготовка. Във Форт Сил, струва ми се. Но всичките му писма се връщаха. Казваха, че нямат войник Фийлдинг Бандолайър. Беше като да се сблъскаш с каменна стена.

— Племенникът ви създаваше ли проблеми, госпожо?

— Не искам да отговарям. Нужно ли е да знаете такива неща?

— Има едно специфично условие в застраховката на господин Бандолайър, което би могло да влезе в действие. То му позволяваше да внася по-малки вноски. Условието е, че изплащането на застраховката губи сила, ако плодоползвателят, тук чета направо от документа, е въдворен в каквато и да било поправителна институция, на свобода е под гаранция или пък е в клиника за душевно болни по времето на смъртта на собственика на застраховката. Както ви казах, това условие рядко влиза в сила, както можете да си представите, но ние трябва да направим необходимите проучвания по този въпрос, преди да се осъществи заплащането.

— Е, аз не бих могла да знам нищо по въпроса.

— Брат ви имаше ли някакво чувство относно професията, която вашият племенник би избрал? Това би ни помогнало да го намерим.

— Ханк ми каза веднъж, че Фий казал, че се интересува от работа в полицията — тя замълча. — Но след като изчезна по такъв начин, Ханк се чудеше дали — нали разбирате, дали наистина е познавал Фий. Чудеше се дали Фий е бил искрен с него.

— През тази година, която е прекарал с вас, забелязахте ли признаци на някакви проблеми?

— Господин Бел, да не би Фий да е в беда? Затова ли ми задавате тези въпроси?

— Опитвам се да му дам пет хиляди — Том се засмя с открития, сърдечен смях на застрахователен агент, смеха на член на Милиондоларовата Кръгла Маса. — Това за някои може да е беда, знам ли?

— Мога ли да ви задам един въпрос, господин Бел?

— Разбира се.

— Ако Фий е на някакво такова място, каквото казахте, или ако вие просто въобще не можете да го намерите, тези пари отиват ли за други членове на семейството? Случва ли се това понякога?

— Ще ви кажа простата истина. Това постоянно се случва.

— Защото само аз съм останала, нали разбирате. Аз и сина ми.

— В такъв случай всичко, което ми казвате, може да се окаже още по-полезно. Казвате, че Фий е отишъл в Танджънт, Охайо, когато разбрахте, че сте бременна?

— С моя Джими, точно така.

— Защото смятахте, че не можете да се справите с двете деца ли?

— Ами не — пауза. — Затова ви попитах, нали разбирате. Можех да отгледам две деца, но Фий беше момче, което… което нормален човек не може да разбере. Беше толкова малко момче, но толкова потайно. Просто седи и зяпа в пространството — с часове! А нощем се будеше с писъци! Но нищичко не казваше! И това не е най-лошото.

— Продължавайте — каза Том.

— Ами ако това, което казвате е вярно, моят Джими би могъл да използва тези пари за предплата на жилище.

— Разбирам.

— Не е заради мене. Но тези пари биха могли да дойдат за семейството, ако Фий е, както казвате. В затвора.

— Ние ще следваме условията на застраховката при това решение, госпожо.

— Ами знам, че веднъж Фий е взел нож от чекмеджето ми и е излязъл с него и същата тази вечер съседите намериха старото си куче мъртво. Кучето беше нарязано. Намерих ножа под леглото на Фий, целия нацапан. Дори не ми мина през ума, че той е убил кучето, разбира се — той беше малко момченце! Дори не направих връзка с моя нож. Но след известно време едно куче и една котка бяха убити на една пряка от нас. Попитах Фий направо той ли прави тези неща и той каза, че не. Почувствах такова облекчение! Но после той попита: „Не ти липсва нож от чекмеджето, нали, мамо?“ Наричаше ни мамо и татко. И аз не знам защо, изтръпнах. Сякаш знаеше, че броя ножовете.

Търпеливият глас спря да говори. Том мълчеше.

— Никога вече след това не съм се чувствала добре по отношение на Фий. Може и да съм грешала, но не можех да понеса мисълта да внеса бебе в къщата, докато той още живееше при нас. Така че потърсих Ханк и Уилда.

— Казахте ли им за съмненията си?

— Не можах. Ужасно се чувствах, задето имам такива лоши мисли по отношение на детето на сестра ми. Това, което казах на Ханк, беше, че Фий вече не крещи нощем, което беше вярно, но че все още се опасявам да не разстрои бебето, след това говорих с Фий. Той плака, но не много, и аз му казах да бъде добро момче, защото иначе Ханк ще трябва да го изпрати в дом за сираци. Звучи просто ужасно, но аз исках да му помогна.

— Той се е държал добре в Танджънт, нали?

— Да, добре. Прилично се държеше. Но когато ходехме до Танджънт за Деня на благодарността и други такива, Фий никога не ме поглеждаше. Нито веднъж.

— Разбирам.

— Така че аз си помислих…

— Разбирам — каза Том.

— Не, господине, мисля, че не разбирате. Казахте, че сте в Милхейвън?

— В нашия милхейвънски офис.

— Този Уолтър Драгонет беше на предните страници тук в Азюър. И когато за пръв път чух за него, просто се разтресох. Не можах да хапна и хапка. Не спах цяла нощ — отидох долу и гледах телевизия. Та там показаха снимката му, той беше много по-млад, така че се успокоих и се върнах в стаята си.

Том не каза нищо.

— Бих направила сега същото нещо, което направих тогава — каза тя. — С бебе в къщата.

— Ще ви се обадим, госпожо, ако не успеем да открием наследника.

Тя затвори, без да каже довиждане.

19

Том се беше облегнал назад на стола си и се взираше в тавана, с ръце сплетени на тила му, с изпънати напред и кръстосани в глезените крака. Имаше вид на отегчен работник на борсата, който чака нещо да се покаже на монитора му. Наведох се и си сипах вода от една кристална кана върху масата. Като си помислих още малко, видя ми се прекалено доволен от себе си, за да е отегчен.

— Какви необикновени имена на места си имат в Охайо — каза той. — Азюър. Танджънт. Синсинати. Съвсем като у Набоков. Парма. Чудесни имена.

— Влагаш ли в това някакъв смисъл, или просто се забавляваш?

Той затвори очи.

— Всичко в тоя момент е необикновено. Фий Бандолайър е необикновен. Тази жена, Джуди Ледъруд, е необикновена. Знаела е какъв точно е племенникът й. Не е искала да го признае, но го е знаела. Понеже е бил дете на сестра й, опитала се е да го предпази. Казала му е, че трябва да се държи като нормално дете. И това невероятно дете е успяло да го направи.

— Не правиш ли прекалено много предположения?

— Аз работя с предположения. Защо да не им се наслаждавам? Но знаеш ли какво е най-необикновеното?

— Имам чувството, че ще ми кажеш.

Той се усмихна, без да отваря очи.

— Този град. Нашият кмет и шефът на полицията се изправят на крака на погребението на Ейприл Рансъм и ни казват, че сме оазис на реда и закона, докато в същото време при вероятност едно на милион, ние имаме сред нас двама всеотдайни, абсолютно безмилостни серийни убийци, единият от дезорганизирания тип, който едва неотдавна беше заловен, а другият от организирания тип и все още на свобода — той отвори очи, протегна ръце напред и ги сключи в скута си. — Това е наистина необикновено.

— Мислиш, че Фий е убил Ейприл Рансъм и Грант Хофман?

— Мисля, че вероятно е убил много хора.

— Много бързаш — казах. — Не виждам на основата на какво можеш да претендираш, че знаеш това.

— Помниш ли как ми каза защо Уолтър Драгонет решил, че трябва да убие майка си?

— Тя намерила бележника му. Той правел списъци с подробности като например „червена коса“.

— А това се случва често с хората от този вид, нали така? Те искат да си спомнят какво са извършили.

— Точно така — казах.

На лицето му имаше очаквателна усмивка.

— Но не би искал да намерят списъчето ти, нали?

— Разбира се не.

— И ако си пазиш бележки и описания, ще трябва да ги държиш на безопасно място, нали така?

— Колкото е възможно по-безопасно.

Все още усмихвайки се, Том ме изчакваше да го настигна.

— Като например мазето на „Грийн уоман“, това ли имаш предвид?

Той се усмихна още по-широко.

— Видял си следи от два кашона. Представи си, че е написал разказ за всяко извършено убийство. Колко убийства ще са нужни, за да се запълнят два кашона? Петдесет? Сто?

Извадих листчето от джоба си.

— Можеш ли да влезеш в полицейските архиви на Алъртаун? Трябва да разберем дали тази жена, Джейн Райт, е била убита там. Дори имаме приблизителната дата: май седемдесет и седма.

— Мога да потърся името й във вестниците на Алъртаун — той се изправи, сключи ръце на гърба си и ги протегна назад. Това със сигурност беше сутрешната гимнастика на Том. — Ще отнеме около два часа. Искаш ли да изчакаш да видиш какво ще се получи?

Погледнах часовника си и видях, че е почти седем часа.

— Джон пак ще побеснее — щом изрекох това, устата ми се разпъна от огромна прозявка. — Извинявай — казах. — Изглежда съм уморен.

Той постави ръка на рамото ми.

— Връщай се при Джон и гледай да си починеш.

20

Пол Фонтейн излезе от един тъмносин седан, паркиран пред къщата на Рансъм в момента, в който се зададох по улицата, след като паркирах понтиака. Заковах се.

— Елате тук, Андърхил — изглеждаше почти нежен от ярост.

Фонтейн разкопча сакото на развлечения си костюм и се отдръпна от седана. Усмихнах му се, но днес той нямаше усмивки за мене. Щом стигнах на около две крачки от него, той скочи зад мене и ме халоса с ръце в долната част на гърба. Залитнах към колата и се подпрях на ръцете си.

— Стойте така — каза той. Той потупа гърба ми, гърдите ми, кръста ми и прокара ръце надолу по краката ми.

Казах му, че не нося пистолет.

— Не мърдайте и не говорете, освен ако не ви задам въпрос.

От другата страна на улицата на един от долните прозорци се появи дребно бяло лице. Беше възрастната жена, която беше предложила чай на репортерите на следващия ден след убийството на Ейприл Рансъм в „Шейди Маунт“. Предлагахме й интересен спектакъл.

— Стоя тук от половин час! — каза Фонтейн. — Къде, по дяволите, бяхте? Къде е Рансъм?

— Разкарвах се с колата — казах. — Джон сигурно е излязъл някъде.

— Вие май доста се разкарвате с колата напоследък, не мислите ли? — той нададе отвратителен звук. — Изправете се.

Оттласнах се от колата и се обърнах към него. Яростта му беше поуталожена, но все още изглеждаше бесен.

— Не разговарях ли с вас тази сутрин? Какво си помислихте, че се майтапя ли?

— Разбира се, че не.

— Тогава какво си мислите, че правите?

— Просто разговарях с някои хора.

Лицето му стана мораво.

— Днес следобед ни се обадиха от полицията на Елм Хил. По дяволите, вместо да ме послушате вие и приятелчето ви сте отишли там и сте побъркали всички. Чуйте ме добре — няма роля за вас в това, което става в Милхейвън. Ясно ли е? Последното нещо, което ни е нужно в момента, са тия лайнарщини за някакъв… за някакъв… — той беше прекалено разярен, та да продължи.

Той ме стрелна с показалец.

— Влизайте в колата.

Очите му пламтяха.

Тръгнах да отворя задната врата на седана, но той изръмжа:

— Не там, глупако. Минете от другата страна и седнете отпред.

Той отвори вратата си, като продължаваше да ме изгаря с поглед, докато заобиколя колата от предната страна и седна. Той седна зад волана, тресна вратата си и завъртя ключа. Излетяхме по улицата и той мина без да спре на стопа на „Бърлин авеню“, като зави наляво след воя на клаксоните.

— На „Армъри плейс“ ли отиваме?

Той ми каза да млъкна. Полицейското радио пращеше и щракаше, но той не му обръщаше внимание. Фонтейн кипеше безмълвно по целия път до центъра на града и когато излезе от рампата към магистралата изток-запад, той натисна газта до дупка. Изхвърчахме в движението на запад. Фонтейн се промушваше сред другите коли, без да обръща внимание на клаксоните, и успя да излезе в скоростното платно, без да се удари. А аз успях да не закрия лицето си с ръце.

Той не свали крака от газта, докато достигнахме сто и двайсет километра[2]. Когато една червена тойота отказа да се махне от пътя му, той запали светлините си и натисна сирената, докато тя не се отмести вдясно и тогава той профуча покрай нея.

Попитах го къде отиваме.

Погледът му беше твърд като юмрук.

— Ще ви заведа при Боб Бандолайър. Бъдете любезен и не си отваряйте устата, докато не стигнем там.

Фонтейн разлетяваше колите пред нас. Когато се появи стадионът, той включи мигач и същевременно започна да се мести надясно по платната. Зад нас свистяха спирачки. Фонтейн се движеше неумолимо по диагонал, докато пресякохме магистралата. Все още се движеше със сто и десет, когато сви надолу по рампата. С натиснат клаксон профуча на червено. Гуми пищяха и коли се разбягваха наляво, докато той се провре през движението и обърне на юг. Профучахме покрай стадиона и той забави една когато стигнахме „Пайн Нол“.

Фонтейн влезе с колата през портите и се изтъркаля до къщата на пазача. Загаси мотора.

— Излизайте сега.

— Къде ще се срещна с него, в отвъдния свят ли? — попитах, но той излезе от колата и застана под косото слънце, докато изляза и тръгна към него, след което той тръгна бързо по чакълестата пътека към мястото, където бяха погребани родителите ми и сестра ми. Вече бях започнал да съжалявам за шегата си относно отвъдния свят. Пръскачките бяха спрени и пазачът си беше отишъл. Бяхме единствените хора на гробището. Фонтейн вървеше равномерно е без да поглежда към каменната стена далече вляво.

Той излезе от пътеката на около десет метра преди редицата с гробове, която бях посетил преди, и ме поведе покрай редица гробове с малки бели паметници, някои от които украсени с ярки увехнали рози и лилии. Спря пред един гол бял камък. Застанах до него и прочетох това, което беше гравирано на камъка. РОБЪРТ К. БАНДОЛАЙЪР 21 СЕПТЕМВРИ 1919 — 22 МАРТ 1972.

— Имате ли нещо да кажете?

— Дева. Това може да се очаква.

Помислих си, че ще ме удари. Фонтейн разтвори юмруците си. Подпухналото му лице играеше. Въобще нямаше вид на комедиант. Той се вторачи към земята, после отново към мене.

— Боб Бандолайър е мъртъв от двайсет години. Не той е подпалил варелите с пропан до къщата в Елм Хил.

— Не е той.

— Никой не се интересува от този човек — гласът на Фонтейн беше равен и натъртен. — Не можете да докажете, че той е бил Синята Роза. Никой не може да го докаже. Случаят е приключил през 1950 година. И това е. Дори да искахме да го отворим отново, което би било абсурдно, изводите биха били същите. Още нещо. Ако продължавате да се мотаете наоколо и да разравяте нещата, ще ви натоваря на следващия полет за Ню Йорк. Или лично ще ви арестувам и ще ви обвиня като нарушител на реда. Ясно ли е?

— Мога ли да ви задам два въпроса?

— Ясно ли е? Разбрахте ли какво ви казах?

— Да. А сега мога ли да ви попитам нещо?

— Ако се налага — Фонтейн видимо се успокояваше и погледът му се рееше към редицата канадски ели в далечината.

— Чухте ли същината на това, Което Сънчана имаха да кажат за Боб Бандолайър?

— Уви.

— Не ви ли се стори, че има някаква вероятност те да са прави?

Той направи гримаса, сякаш страда от главоболие.

— Следващият въпрос.

— Как успяхте да намерите тоя гроб?

Той се извърна и ме изгледа накриво. Гърдите му се надигаха тежко.

— Ама че въпрос. Не е ваша работа. Свършихте ли?

— Смята ли полицията на Елм Хил, че експлозията у Сънчана е случайна?

— И това не е ваша работа.

Не можех да му задам въпросите, които наистина ме интересуваха. Внезапно ми хрумна въпрос, който изглеждаше безопасен и неутрален, и, без да мисля, аз го зададох.

— Знаете ли дали инициалът за второто име на Бандолайър означава Кейсмънт?

Щом го зададох, си дадох сметка, че съм издал информация относно „Елви холдингс“.

Той се вторачи в небето. Започваше да притъмнява и от канадските ели към нас се носеха тежки сиви облаци с ръбове позлатени и порозовели от залязващото слънце. Фонтейн въздъхна.

— Кейсмънт е било второто име на Бандолайър. Имаше го на смъртния акт. Умрял е от продължителен тумор на мозъка. Това ли е всичко, или имате още безсмислени въпроси?

Поклатих глава той напъха ръце в джобовете си и затрамбова към колата.

— Името Белински говори ли ви нещо? Андрю Белински?

Той спря и се обърна, за да ме изпепели с поглед.

— Макар че не е ваша работа, истината е, че така наричахме шефа на отдела по убийствата, когато се преместих в Милхейвън. Беше един от най-чудесните хора, които познавам. Той назначи повечето от хората, с които работя сега.

— Така го наричахте?

Фонтейн подритваше чакъла, съжаляваше вече, че ми е отговорил.

— Казваше се Белин, но майка му беше полякиня и хората просто му викаха Белински. Започнало е на шега, но е останало. Идвате ли с мене или ще се връщате пеша до източния край?

Последвах го до колата, гледайки безцелно в камъните и мислейки за това, което ми беше казал. След това едно име изскочи пред погледа ми от един назъбен камък и аз се вгледах в него, за да се уверя, че съм видял правилно. ХАЙНЦ ФРИДРИХ СТЕНМИЦ, 1892–1950. Това беше всичко. Камъкът не беше просто назъбен; цели парчета бяха откъртени от него и неравната му горна част имаше следи от натрошаване, сякаш някой го беше удрял с чук. Останах загледан за миг в разбития камък, безсловесен и изтощен, след това продължих към колата. Фонтейн форсираше двигателя, изхвърляйки през ауспуха кълба от черна пушилка.

Щом влязох в колата, осъзнах, че Фий Бандолайър би трябвало да е милхейвънски полицай — беше си присвоил име, което само ченге би могло да знае.

21

Докато Фонтейн се изкачи по рампата към магистралата, тежките облаци, които бях видял да идват от запад, покриха небето. Температурата беше паднала поне десетина градуса. Фонтейн стигна до края на рампата и тръгна бавно, докато един камион профуча покрай нас, след което се мушна зад него. Погледна в огледалцето си, преди да се премести в платното отляво. Вдигнах стъклото, за да се предпазя от неочаквания студ, и хвърлих поглед към него. Той се преструваше, че не ме забелязва. Облегнах се пак в седалката си и двамата пътувахме мирно към центъра на града.

Дъждовна капка колкото яйце удари по моята част от предното стъкло. След няколко секунди друга се размаза шумно по средата. Фонтейн въздъхна. Радиото излъчваше пращящи безсмислици. Още две тлъсти капки паднаха върху стъклото.

— Ще се връщате ли скоро в Ню Йорк, Андърхил?

Въпросът ме изненада.

— След някой и друг ден, сигурно.

— Ние всички правим грешки.

След кратко мълчание, Фонтейн каза:

— Не разбирам защо още изпитвате желание да се мотаете наоколо.

Големите капки вече падаха по една в секунда върху стъклото и удряха като градушка по капака на колата.

— Имал ли сте някога съмнения относно това полицейско управление?

Той ми отправи остър, подозрителен поглед.

— Какво?

Облаците се разтвориха и по стъклото плисна водопад. Фонтейн пусна чистачките и се взря напред в размазания път, докато те започнаха да работят. Той включи светлините и таблото светна.

— Може би не се изразих добре — казах.

— Имам много съмнения относно вас, което вие би трябвало да знаете — той се смръщи към потопа върху стъклото, докато чистачката го избърса отново. — Вие не разбирате особено добре ченгетата.

— Знам, че сте добър детектив — казах. — Знам, че имате добра репутация.

— Оставете ме на мира.

— Чували ли сте за…

— Спрете — каза той. — Просто спрете.

След около трийсет секунди интензивността на дъжда се сведе до равномерно барабанене по стъклото и капака. Той падаше от облаците във видими сиви диагонални линии. От колите покрай нас се разплискваше вода. Фонтейн отпусна кормилото. Движехме се с не повече от шестдесет километра в час.

— Е добре — каза той. — В името на голямата ми репутация питайте, каквото искахте да питате.

— Чудех се дали сте чувал за „Елви холдингс корпорейшън“.

За пръв път видях в погледа му истинско любопитство.

— Знаете ли, и аз се чудя нещо. Всички в Ню Йорк ли сте такива, или вие сте някакъв особен случай?

— Ние всички сме пълни с разни безсмислени въпросчета.

Полицейското радио, което не беше престанало през различни интервали да съска и пращи, произнесе дълго, неразбираемо съобщение. Фонтейн грабна слушалката и каза:

— Аз съм на магистралата близо до двадесета улица, ще бъда там след десет минути.

Той върна слушалката.

— Не мога да ви върна до Рансъм. Нещо е станало.

Той погледна в огледалцето, после през рамо и излетя в лявото платно.

Фонтейн отвори прозореца си, през който нахлу дъжд, извади червена лампа изпод седалката си и я закачи на покрива на колата. Завъртя един ключ и сирената зави. Оттук насетне и двамата мълчахме. Фонтейн трябваше да се концентрира върху управлението на седана, който трябваше да заобикаля всяка кола, която се опитваше да мине пред него. На следващия изход той изхвърча от магистралата и се понесе по Петнадесето авеню по същия начин, по който беше тероризирал магистралата по пътя за „Пайн Нол“. На кръстовищата Фонтейн промушваше колата през уличното движение, което спираше, за да му даде път.

Петнадесето авеню ни изведе до долината и около нас изникнаха фабричните комини. Фонтейн тръгна на юг по „Гьоталс“ и продължи да лети, докато стигнахме до „Ливърмор“. В стария ми квартал уличните лампи бяха запалени. Небето над изливащия се порой беше черно.

На голямо разстояние пред нас примигващи червени и сини светлини изпълваха вътрешното платно от отсрещната страна на улицата. На светлините блестяха жълти дървени магарета и жълти ленти. Мъже с фуражки и със сини мушами се движеха из бъркотията. Щом приближихме мястото, разбрах къде отиваме. Трябваше да е там. Беше се случило отново, точно каквото Том беше предрекъл.

Фонтейн дори не си направи труда да погледне, докато минавахме покрай „Айдъл ауа“. Той стигна до първата пряка с все още пусната сирена, направи остър завой на север по „Ливърмор“ и спря зад една линейка. Беше излязъл от колата, преди да е спряла напълно. От капака й се вдигаха струйки пара.

Излязох от колата, прегърбих се под дъжда и го последвах до „Айдъл ауа“.

Четири-пет униформени офицери стояха непосредствено след огражденията, други двама седяха и пушеха в патрулната кола, която запречваше вътрешното платно на улицата. Дъждът беше прогонил обичайната в такива случаи тълпа. Фонтейн се стрелна през една цепнатина в загражденията и започна да разпитва един полицай, който се опитваше да се скрие под козирката на кръчмата. За разлика от другите той нямаше мушама и куртката му беше прогизнала. Полицаят извади бележник от джоба си и се наведе над страниците, за да ги запази от дъжда, докато четеше на Фонтейн. Точно до него на равнището на раменете му гореше, изписан с червен маркер върху мръснобелите плочи, надписът СИНЯ РОЗА. Пристъпих напред и се наведох през една от жълтите бариери.

Черен найлон покриваше тялото на тротоара. Дъждовната вода плющеше и се събираше във вдлъбнатините на найлона и ручейчета вода се стичаха от тялото върху тротоара. От долната страна на найлона стърчаха два яки крака в прогизнали тъмни панталони и в плетени обувки. Ченгетата зад бариерата не ми обръщаха внимание. Равномерният дъжд се стичаше по главата и раменете ми и ризата ми прилепна към тялото ми.

Фонтейн кимна на мокрия полицай, който беше намерил тялото, и посочи думите, които бяха написани върху стената на кръчмата. Той каза нещо, което не чух, и младият полицай отговори: „Да, сър“.

Фонтейн клекна до тялото и дръпна найлона. Мъжът, който беше проследил Джон Рансъм по „Бърлин авеню“ в син лексъс, се взираше неподвижно към козирката пред „Айдъл ауа“. Дъждът плющеше по гърдите му и се стичаше в прорезите на разкъсаната, напоена с кръв риза. Хребети от бяла кожа заобикаляха дълги червени рани. Посивялата му опашка лежеше като заострена четка отстрани на врата му. Изтрих дъжда от лицето си. Тъмна кръв беше засъхнала по отвореното сако на костюма му.

Фонтейн извади бели гумени ръкавици от джоба си, нахлузи ги и се наведе над трупа, за да пъхне ръката си под кървавия ревер. Платът му се отдели от ризата. Фонтейн извади тънкия черен портфейл, който бях видял преди. Отвори го. Малката значка все още беше закачена на една преграда от дясната му страна.

— Убитият се казва Уилям Рицман. Някои от нас го познават по-добре под друго име.

Той се изправи.

— Хоуган тук ли е вече?

Младият офицер извади плик за веществени доказателства и Фонтейн пусна портфейла в него.

Един от мъжете близо да мене каза, че Хоуган е на път.

Фонтейн ме забеляза зад преградата и се приближи намръщено към мене.

— Господин Андърхил, време е да си тръгвате.

— Това ли е Били Риц? — попитах. Върху детектива падаше толкова дъжд, колкото и върху мене, но той все още не изглеждаше наистина мокър.

Фонтейн примигна и се извърна.

— Това е мъжът, който следеше Джон. Оня, за когото ви казах в болницата.

Полицаите, които бяха застанали до мене, се отдръпнаха и сложиха ръцете си под мушамите.

Фонтейн се извъртя и ми хвърли мрачен поглед.

— Вървете си, преди да хванете пневмония.

Той се върна при тялото, но младият полицай вече опъваше найлона върху мокрото, празно лице на Рицман.

Двамата най-близко застанали полицаи ме погледнаха с лица, почти толкова празни, колкото и Рицмановото. Кимнах им и се отдалечих покрай бариерите пред входа на кръчмата. На две преки разстояние по Шеста южна улица към кръчмата се приближаваше друг тъмносин седан с проблясваща червена лампа като карнавална шапка. През лъчите на фаровете му струеше дъжд. Пресякох Шеста южна и погледнах отстрани на „Сейнт Олуин“. Пиринченият кръг на носа на телескоп бе насочен към „Айдъл ауа“ от ъгловия прозорец на най-горния етаж. Изчаках за отпушване на редицата от коли, които се движеха на север по едно-единствено платно, и се затичах към входа на „Сейнт Олуин“.

22

Нощният чиновник от регистрацията ме гледаше как оставям мокри следи по килима. Обувките ми джвакаха и по вътрешната страна на яката ми се стичаше вода.

— Видяхте ли суматохата навън? — той беше сух старец с дълбоки бразди покрай устата: черният костюм му е бил по мярка, когато е тежал с двайсет-двайсет и пет килограма повече. — Какво са намерили, някой труп ли?

— Умрял ми се видя — казах.

Той повдигна рамо и се отдръпна, разочарован от отношението ми.

Когато Гленрой Брейкстоун вдигна, казах:

— Тук е Тим Андърхил, долу във фоайето съм.

— Качвай се горе, за това си тук.

Без джазови допитвания тоя път.

Гленрой слушаше запис на Арт Тетъм и Бен Уебстър толкова тихичко, че беше само като възглавничка от звук. Той ми хвърли един поглед и отиде в банята да донесе хавлия. Единствената запалена лампа беше до фонотеката му. Прозорците към „Уидоу стрийт“ разкриваха равномерен дъжд, който падаше през разпиления блясък на уличните лампи.

Гленрой пристигна с вехта бяла кърпа.

— Изсуши се, а аз ще ти намеря суха риза.

Разкопчах ризата и я отлепих от себе си. Докато се избърсвах, Гленрой се върна да ми даде черна блуза с дълги ръкави, подобна на тази, която беше облякъл. На неговата пишеше ДЖАЗОВ ФЕСТИВАЛ ТАЛИН; когато разгърнах моята, видях, че пише „Брадлис“ над картинка с озъбени мъже, дрънкащи по дълга клавиатура.

— Никога не съм работил на това място — каза той. — Но един тамошен барман харесва музиката ми и ми я изпрати. Изглежда е смятал, че съм горе-долу твоя ръст.

Блузата беше разкошно мека и топла.

— Преместил си телескопа в спалнята си.

— Отидох в спалнята си, когато чух сирените. Хвърлих един поглед към другата страна на улицата и донесох телескопа си.

— Какво видя?

— Слагаха това покривало върху мъртвия.

— Видя ли кой е?

— Ще имам нужда от нов доставчик, ако това е, за което питаш. Имаш ли нещо против да отидем в спалнята. Искам да видя какво става.

Последвах Гленрой в подредената му квадратна спалня. Нито една от лампите не беше запалена и стъклата по снимките и афишите отразяваха силуетите ни. Застанах до него и погледнах от другата страна на „Ливърмор авеню“.

Едрите полицаи с мушамите все още стояха пред бариерите. Дълга редица коли пълзеше покрай тях. Найлонът беше сгънат до кръста на Били Риц и един масивен сивокос мъж с черна чанта беше клекнал пред тялото до Пол Фонтейн. Били имаше вид на разпорен дюшек. Сивокосият мъж каза нещо и Фонтейн дръпна найлона обратно върху бледото лице. Той стана и направи знак към линейката. Двама санитари скочиха и подкараха носилка към тялото. Сивокосият мъж вдигна чантата си и протегна ръка с черна пръчка, която разцъфна пред него в чадър.

— Какво мислиш му се е случило? — попитах.

Гленрой поклати глава.

— Знам как ще го нарекат — ще го нарекат убийство, свързано с наркотици.

Погледнах го недоверчиво и той ми кимна рязко.

— Такава е баснята. Ще намерят някакви лайна в джобовете му, защото той винаги има нещичко в джобовете си. И повече не им трябва. Няма да е нужно да се занимават въобще с другите истории, в които Били беше замесен.

— Видя ли думите на стената?

— Да, е, и какво?

— Били Риц е третата жертва на Синята Роза. Той е бил убит… — млъкнах, защото изведнъж прозрях къде е бил убит. — Тялото му е намерено точно където Монти Лиланд е бил убит през 1950 година.

— Никой не го е грижа за онези убийства на Синята Роза — каза Гленрой. Той се отдръпна и погледна през телескопа. — Никой няма да се загрижи и за Били Риц, както не ги е било еня за Монти Лиланд. Това Хоуган ли е, дето сега е там?

Опрях се на прозореца и погледнах надолу. Наистина беше Майкъл Хоуган, тъкмо завиваше и излизаше пред кръчмата: зарядът на личността му прекоси голямото разстояние помежду ни като електрическа искра.

Без да обръща внимание на дъжда, Хоуган започна да снове сред полицаите пред „Айдъл ауа“. Щом усетиха присъствието му, другите мъже се устремиха към него, както биха направили и за Ардън Вес. Поемайки ръководството мигновено, той отиде до тялото и каза на един полицай да отдръпне покривалото. Лицето на Риц беше бяло петно върху тротоара. Санитарите чакаха до носилката, скръстили ръце срещу студа. Хоуган се взря надолу към тялото за две секунди и с рязко, гневно движение на ръката заповяда покривалото да се сложи отново. Фонтейн се повлече към него, за да му каже нещо. Санитарите свалиха носилката и започнаха да наместват тялото върху нея.

Гленрой се отлепи от телескопа.

— Искаш ли да погледнеш?

Нагласих телескопа за моята височина и доближих окото си до пиринчения кръг. Беше като да гледаш през микроскоп. Стряскащо отблизо, Хоуган и Фонтейн стояха един срещу друг в кръга на зрението ми. Почти можех да разбера какво говорят по движението на устните им. Фонтейн изглеждаше угнетен, а Хоуган буквално фосфоресцираше от гняв. С блестящия по лицето му дъжд, той повече отвсякога имаше вид на романтичен герой от филм на четиридесетте години, и аз се чудех какво мислеше той за убийството на Били Риц. Хоуган се извърна, за да говори с полицая, който беше намерил тялото. Другите полицаи се отдръпнаха. Преместих телескопа върху Фонтейн, който гледаше как санитарите търкалят носилката надолу по тротоара.

— Тоя надпис е червен — каза Гленрой. Аз все още наблюдавах Фонтейн. Докато Гленрой говореше, инспекторът извъртя глава да погледне към думите на стената.

— Да — казах.

— Не беше ли червен предишният път? Зад хотела?

— Мисля, че да — казах.

Фонтейн може би също сравняваше надписите: той се обърна и се загледа неподвижно от другата страна на улицата, към прохода, където трима души бяха убити. От върха на носа му се стичаше дъжд.

— Странно беше, че спомена Монти Лиланд.

Изправих се от телескопа и Фонтейн се сви в малка мокра фигурка на тротоара, загледана в различна посока от тази на всичките останали мокри малки фигурки.

— Защо да е странно?

— Той беше в същия бизнес като Били. Знаеш ли нещо относно Монти Лиланд?

— Бил е един от информаторите на Бил Дамрош.

— Точно така. Не е бил кой знае какво друго, но това е бил.

— Били Риц информатор ли беше?

— Както ти казах — беше по средата. Посредник.

— Чий информатор беше?

— По-добре ще е да не знаем — Гленрой вирна телескопа нагоре. — Шоуто свърши.

Върнахме се в дневната. Гленрой включи лампа близо до масата си и седна.

— Как се озова тук в тоя дъжд?

— Пол Фонтейн ме закара да видя гроба на Боб Бандолайър и като се връщахме, го повикаха тук. Не беше в много добро настроение.

— Казал ти е един вид — добре де, може и да го е направил той, но е мъртъв. Така ли е? Та по-добре остави го на мира.

— Да — казах. — Мисля, че започвам да разбирам защо.

Гленрой се намести в стола си.

— Така че по-добре внимавай с кого говориш. Съобразявай се с реалността.

Плочата свърши и Гленрой скочи и я обърна. Сложи игличката върху втората страна. „Нощ и ден“ въздъхна в стаята. Гленрой застана до етажерките си, загледан към пода и заслушан в музиката.

— Няма друг като Бен. Няма.

Мислех си, че ще разреди напрежението във въздуха, като ми разкаже някой анекдот за Бен Уебстър, но той обхвана гърдите си с ръце и се залюля в ритъма на музиката за известно време.

— Представи си, че някакъв доктор е бил убит на стадиона — каза той. — Не ти казвам, че това се е случило, просто си го представям. Представи си, че е убит гадно — нарязан в тоалетната.

Той вдигна поглед към мене и аз кимнах.

— Представи си, че аз съм от тези, дето обичат ходят на мач отвреме-навреме. Представи си, че съм бил там тоя ден. Може би ще се случи да видя един човек, когото познавам. Той има някакво такова име… Бастър. Бастър не струва много. Ако не влиза с взлом в нечия къща, той е пиян като гъз. А сега си представи, че по едно време като се връщам със закуски, виждам го тоя нехранимайко Бастър целият сгънат под стъпалата към следващия сектор сред локва от уиски. И ако това някога се е случило, а то не е, единствената причина, поради която разбрах, че това е човешко същество, а не одеяло, е това, че знаех Бастър. Защото това, което не се случи, беше, че той така се беше натикал под стълбите, че трябваше специално да го търсиш, за да го видиш.

Кимнах.

— След това представи си, че някакъв детектив научава, че Бастър е бил на стадиона цял ден и че Бастър е лежал четири години, задето е убил някого в някакъв бар, и когато детективът отива в стаята му, той намира портфейла на доктора в едно чекмедже. Какво си представяш, че се случва след това?

— Представям си, че Бастър си признава и получава доживотен затвор.

— Точно ми звучи — каза Гленрой. — За една измислена история, де.

Попитах Гленрой дали знае номера на някоя компания таксита. Той взе една визитка от шкафа си и ми я донесе. Когато се протегнах за картата, той я задържа за момент:

— Нали разбираш, аз никога не съм казвал това и ти никога не си го чувал.

— Мисля, че дори не съм бил тук — казах и той пусна визитката.

Диспечерката каза, че таксито ще дойде пред хотела след пет минути. Гленрой ми подхвърли мократа риза и ми каза, че ми подарява блузата.

23

Ласло Наги, от моята гледна точка грамада от черни къдрици, изригващи от кафяво кепе, започна да говори веднага щом влязох в таксито му. Някакъв го убили точно отсреща на улицата, чул ли съм за това? Кара те да се сетиш за оня лудия Уолтър Драгонет, нали такса? Какво ги кара такива да правят такива неща, а? Трябва да си Господ, за да отговориш, така ли е? Ласло Наги беше дошъл от Унгария преди осем години и такива ужасни неща никога не се случват в Унгария. Други ужасни неща се случват вместо тези. Виждам ли тоя ужасен дъжд? Ще трае точно шест часа. А след това? След това мъгла. Мъглата ще бъде толкова ужасна, колкото и дъжда, защото никой шофьор няма да може да вижда нищо пред себе си. Ще има два дни мъгла. Много катастрофи ще станат. И защо? Защото американците не карат добре при мъгла.

Издавах необходимите звуци на необходимите места, мислейки си за всичко, което знаех, и за какво то можеше да значи. Уилям Рицман беше син на Оскар Рицман — сега разбирах подканата му аз и Джон да се върнем в Пигтаун, където ни е мястото. Като Били Риц, Рицман беше изминал интересна криминална кариера под закрилата на престъпен милхейвънски полицай до деня, в който двамата с Джон се бяхме сблъскали с баща му. Рицман е бил параванът за „Елви холдингс“; двамата фиктивни директори на „Елви“ носеха имената на бащата на Фий Бандолайър и на някогашния шеф на отдела по убийствата Анди Белин. Том Пасмор беше прав за всичко. И Фий Бандолайър беше полицай в Милхейвън.

Нямах представа какво ще правя оттук насетне.

Ласло спря пред къщата на Джон. Когато му платих, той ми каза, че американските пари би трябвало да бъдат в различни цветове и размери, като банкнотите в Англия и Франция — и Унгария. Той все още говореше за красотата на европейските пари, когато затворих вратата.

Изтичах по пътеката и влязох в къщата с дублетния ключ. В кухнята изтрих дъжда от лицето си с книжна кърпа, след което се качих горе да свърша малко работа до идването на Джон.

[1] Ледъруд (Leatherwood) — кожено дърво (англ.). — Б. пр. ↑

[2] Най-високата разрешена скорост в Съединените щати е 65 мили — около 105 километра в час. — Б. пр. ↑

Част единадесета
Джейн Райт и Джуди Ролин

1

След като си бях взел душ, бях се преоблякъл в сухи, чисти дрехи и бях работил около час, седнах на леглото и се обадих на Том Пасмор. В Алънтаун, Пенсилвания през май и през който и да било месец на 1977 година нямаше убита жена на име Джейн Райт, но в Съединените Щати имаше много Алънтауни и той постепенно проверяваше всичките. Каза ми, че ще надникне в историята на Танджънт, веднага щом намереше правилния Алънтаун. Том имаше много какво да каже за Франклин Бачълър. Имаше също и някои идеи за по-нататък, които до една ми се видяха опасни. Когато свършихме, усетих отново глад и реших да сляза долу да видя дали в хладилника се намира нещо друго освен водка.

Докато вървях към стълбите, чух плискане от спираща пред къщата кола и отидох до прозореца в предната част на коридора. Тъмнозелено такси беше спряло до бордюра. По улицата течеше порой и дъждът отскачаше бясно от покрива на таксито. През димящата вода прочетох думите МОНАРК ТАКСИ и местен телефонен номер върху предната врата. Джон Рансъм се беше облегнал на предната седалка и се препираше с шофьора. Изтичах обратно в стаята за гости и набрах номера върху вратата на таксито.

— Тук е Майлс Дароу, счетоводителят на господин Джон Рансъм. Научих, че моят клиент е използвал услугите на вашата компания през последните няколко часа. Той често губи разписките си, така че бих ви помолил да ми кажете къде шофьорът го е взел и каква е била средната цена от това място до „Илай плейс“. Няма защо данъчните власти да получат всичко това.

— Брей, какъв счетоводител — каза жената, с която разговарях. — Аз приех поръчката на господин Рансъм. Взеха го от къщата му и го закараха до сервиза „Дъсти роудс сънокоу“ на „Клермънт роуд“ в Пърдъм, след това обратно вкъщи. Трудно е да се каже средната цена, но трябва да е около 60–70 долара, освен в дни като тоя. А и чакането прибавя още, но за това не знам.

— Дъсти Роудс? — попитах.

Тя повтори името буква по буква.

— Не като бейзболиста — каза тя. — Симпатично име.

Изглеждаше доста точно. Пърдъм беше богат град на около четиридесет километра нагоре по брега. Там имаше известен колеж, а един прочут играч на поло, ако се интересуваше човек от такива неща, притежаваше там конюшня и училище по езда. В Пърдъм всяка пътна злополука се отнасяше до поне два мерцедеса. Благодарих й за помощта, затворих и се заслушах в преминаването на Джон през всекидневната. Излязох на стълбището. Телевизорът забърбори. Тежко тяло се тръшна на канапето.

Тръгнах надолу по стълбите, казвайки си, че Джон сигурно е скрил пистолета на Алън някъде в стаята си.

Без да каже нищо, той ми отправи продължителен, неодобрителен поглед от канапето. Ивици влага все още лепнеха по главата му и широки тъмни петна покриваха раменете на тъмнозеления ленен костюм. На телевизора едно прекрасно облечено, красиво чернокожо семейство седеше около маса в нещо, което имаше вид на къща за един милион долара. Джон отпи яко от чаша, пълна с прозрачна течност и много лед, като все така стоварваше върху ми цялото си неодобрение. Може би разочарование. После отново се загледа в чернокожото семейство. Дикторски глас ни каза, че те са безкрайно забавни.

— Аз не знаех, че ти си вкъщи — каза той, наблягайки на местоименията.

— Имах напрегнат ден — казах.

Той сви рамене, загледан в телевизора.

Минах зад канапето и се облегнах на камината. Бронзовата табелка с името на Ейприл върху нея все още лежеше върху сиво-розовия мрамор.

— Ще ти кажа какво съм правил, ако ти ми кажеш какво си правил.

Той ме изгледа с досада и театрално се извърна към телевизора.

— Всъщност, аз си мислех, че ще се прибера вкъщи преди тебе. Имах нещо малко да свърша, но то ми отне повече, отколкото очаквах.

Шумен, продължителен смях се раздаде от телевизора. Бащата на черното семейство обикаляше около масата в комичен танц.

— Трябваше да отида в кабинета си в „Аркхам“, за да огледам програмата за следващата години. Това, което ми отне толкова много време, беше, че трябваше да подготвя и библиографията за курса на Алън.

— Предполагам, че си извикал такси.

— Да, та трябваше да чакам двадесет минути, докато шофьорът намери мястото. Не трябва да им разрешават да карат такси, докато не познават добре града. И предградията също.

Шофьорът на „Монарк“ не е знаел как да намери „Клермънт роуд“. Може би дори не е знаел как да намери Пърдъм.

— А какво направи ти? — попита той.

— Намерих интересна информация. „Елви холдингс“ притежава къщата на Боб Бандолайър от 1979 година.

— Какво? — Джон най-сетне вдигна поглед към мене. — „Елви“ има връзка с Бандолайър?

— Връщах се тук, за да ти кажа, но Пол Фонтейн изскочи от кола без обозначения, прибра ме за оръжие и ми се разкрещя, задето някакъв полицай от Елм Хил му досаждал заради Боб Бандолайър.

Джон се усмихна, като разбра, че са ме претърсвали.

— Зае ли необходимата позиция?

— Нямах особен избор. Като спря да вика, той ме блъсна в колата и подкара като луд към магистралата, по магистралата и най-сетне излезе от магистралата при стадиона. Заведе ме при Боб Бандолайър.

Джон опъна ръката си по облегалката на канапето и се наведе към мене.

— Бандолайър е погребан в гробището „Пайн Нол“. Умрял е още през 1972 година. Знаеш ли колко са платили от „Елви“ за къщата? Хиляда долара. Сигурно той е оставил къщата на сина си, който я е продал на компанията, която е основал веднага щом се е върнал от Виетнам.

— Рицман — каза Джон. — Това е страхотно.

— Преди да успеем да стигнем до източната страна, точно когато започваше да вали, Фонтейн го повикаха и той ме закара до пресечката на Шеста южна и „Ливърмор“. И там проснат пред „Айдъл ауа“ под надписа Синя Роза, лежеше Уилям Рицман. Синът на Оскар Рицман.

Тоя път Джон се вцепени. Забрави дори питието си.

— Известен също като Били Риц. Бил е дребен продавач на наркотици около „Сейнт Олуин“. Освен това е бил свързан с някакъв офицер от милхейвънската полиция. Мисля, че този полицай е порасналият Фий Бандолайър. Мисля, че убива хора за удоволствие и че прави това от доста време.

— И може да покрива тези убийства, понеже е полицай?

— Точно така.

— Значи трябва да разберем кой е. Трябва да го хванем.

Започнах да казвам това, което имах да кажа.

— Джон, има гледна точка, която прави всичко казано до тук маловажно. От тая гледна точка Уилям Рицман, Боб Бандолайър и „Грийн уоман“ нямат никакво отношение към начина, по който е умряла жена ти.

— Тогава отпиши ме.

— Причината, поради която всички тези неща нямат значение, е в това, че ти си убил Ейприл.

Той започна да казва нещо, но се спря. Поклати глава и се опита да се усмихне. Току-що бях обявил, че земята е плоска и ако прекалено дълго вървиш в една посока, падаш от нея.

— Това е някакъв майтап, надявам се. Но трябва да ти кажа, че не е смешно.

— Но нека си представим, че следните неща са верни. Ти си знаел, че Барнет й е предложил голям нов пост в Сан Франциско. Алън също знаеше за това, макар че прекалено беше объркан, за да си го спомня ясно.

— Да, точно така — каза Джон. — Това все още се предполага, че е някаква шега.

— Ако на Ейприл й бяха предложили такава работа, ти би ли искал тя да приеме? Мисля, че ти би бил по-щастлив, ако тя въобще напуснеше работа. Успехът на Ейприл те смущава — ти би предпочел тя да остане такава, каквато е била при първата ви среща. Може би тя наистина е казвала, че ще напусне след една-две години.

— Аз ти казах това. Тя не беше като останалите хора на Барнет — всичко това за нея беше като на игра.

— Не е била като тях, защото е била много по-добра от тях. Междувременно, нека приемем, че ти виждаш как собствената ти работа изчезва. Алън издържа последната година, само защото ти го държиш за ръка.

— Това не е вярно — каза Джон. — Ти го видя на погребението.

— Това, което той направи този ден, беше изумителен израз на любов към дъщеря му и аз няма да го забравя. Но той знае, че не може да преподава повече. Всъщност, той ми каза, че е загрижен, задето ще те изостави.

— Има и други места за работа — каза Джон. — И защо смяташ, че всичко това има нещо общо с Ейприл?

— Ти си бил дясната ръка на Алън Брукнър, но колко си публикувал? Можеш ли да получиш професорско място в друга катедра?

Тялото му се вцепени.

— Ако мислиш, че ще те търпя да омаловажаваш кариерата ми, бъркаш.

Той постави питието си върху масата и извъртя цялото си тяло към мене.

— Изслушай ме за минута. Така ще разсъждава полицията. Ти се отнасяш с неприязън и пренебрежение към успеха на Ейприл, но се нуждаеш от нея. Ако Ейприл е могла да спечели осемстотин хиляди за баща си, колко ли е спечелила за себе си. Два милиона? Чудесна сума за пенсиониране.

Джон се насили да се изсмее.

— Значи съм я убил за парите.

— Ето ти следващата стъпка. Човекът, с когото се срещнах днес в центъра на града, е Брайън Дориан.

Джон се облегна назад на канапето. С лицето му се случваше нещо, което не беше просто изчервяване.

— Да допуснем, че Ейприл и Дориан са се срещали два пъти седмично. Имали са много общи интереси. Да допуснем, че са имали любовна връзка. Може би Дориан смята да замине в Калифорния с нея.

Лицето на Джон потъмня още повече и затвори уста.

— Сигурен съм, че тя е възнамерявала да вземе Алън със себе си. Навярно е имала една-две брошури, закътани в офиса й. Това значи, че сега те са в полицията.

Джон облиза устни.

— Онова претенциозно лайненце ли ти пусна тая муха? Каза ли ти, че е спал с Ейприл?

— Нямаше защо да ми казва. Той е влюбен в нея. Двамата са ходели на онова усамотено местенце във „Флори парк“. Какво според теб са правили там?

Джон отвори уста, задъхан, толкова шокиран, че не можеше да продума дума. Преди много години, помислих си аз, Ейприл е завела и него там. Лицето му омекна и загуби всякакъв израз.

— Близо ли си до края?

— Не си можел да го понесеш — казах. — Не си можел да я задържиш, но не си можел и да я загубиш. Така че си намислил план. Накарал си я да те закара някъде с колата. Накарал си я да паркира в усамотено място. Щом тя е започнала да говори, си я пребил така, че загубва съзнание. Може би си я намушкал, след като си я пребил. Може би си смятал, че си я убил. В колата сигурно е имало много кръв. След това си я закарал до „Сейнт Олуин“, внесъл си я през задната врата и нагоре по служебното стълбище до 218 стая. Там сега нямат обслужване по стаите, камериерките не работят нощем и почти всички, които живеят там, се седемдесетгодишни. По тези коридори след полунощ няма никой. Ти все още имаш оригиналните ключове. Знаел си, че стаята ще е празна. Сложил си я на леглото и си я промушил отново, след което си написал СИНЯ РОЗА на стената.

Той ме наблюдаваше с престорено безразличие — отново и отново обяснявах, че земята е плоска.

— След това откарваш колата до Алън и я слагаш в гаража му. Знаел си, че няма да я види — Алън въобще не излиза от къщи. Почистил си всички очевидни петна от кръв. Доколкото знаеш, би могъл да държиш колата там вечно и никой никога няма да я намери. Но след това ме докара тук, за да размътиш водата, като се погрижиш всички да си мислят за старите убийства на Синята Роза. Аз започнах да прекарвам част от времето си у Алън, така че гаражът е вече опасен. Трябвало е да преместиш мерцедеса. Това, което правиш, е следното: намираш гараж извън града, оставяш колата за общ преглед и добро почистване и просто я оставяш там за една седмица.

— Все още ли обсъждаме хипотези?

— Ти ми кажи, Джон. Бих искал да знам истината.

— Предполагам, че аз съм убил Грант Хофман. Предполагам, че съм отишъл в болницата и съм убил Ейприл.

— Не би могъл да я оставиш да излезе от комата, нали?

— Ами Грант? — той се опитваше да остане спокоен, но лицето му беше цялото на червени и бели петна.

— Искал си да създадеш система. Искал си аз и ченгетата да си помислим, че Синята Роза се е върнал и работи. Избрал си човек, който би останал неидентифициран завинаги, ако не е носел старото спортно сако на тъста ти. Дори когато видяхме тялото, ти все още настояваше, че бил скитник.

Джон ритмично стискаше и отпускаше челюстите си.

— Не ми беше трудно да си помисля, че си ме повикал просто, за да ме използваш.

— Ти току-що се превърна в бреме — ако говориш с някого, можеш да ги убедиш, че лайняната ти история е истина. Качвай се и си стягай багажа, Тим.

Той започна да се изправя и аз казах:

— Какво ще стане, ако полицията отиде в Пърдъм, Джон? В Пърдъм ли закара колата?

— По дяволите — каза той и се втурна към мене.

Беше върху мене, преди да успея да го спра. От него се изливаха миризми на пот и алкохол. Ударих го в корема, той изпъшка и ме отскубна от камината. Ръцете му се сключиха около кръста ми. Чувствах, че се опитва да ме смаже до смърт. Ударих главата му два-три пъти, след това го хванах под брадичката и се опитах да го отблъсна. Боричкахме се напред-назад, люлеейки се между камината и канапето. Фраснах месестата му брадичка и той отпусна ръце и залитна назад. Ударих го още веднъж в шкембето. Джон се хвана за корема и отстъпи, гледайки ме зверски.

— Ти си я убил — успях да кажа.

Той се втурна към мене и аз сложих ръце на раменете му и се опитах да го бутна настрани. Джон се напъха под мене, обхвана ме през кръста с дясната си ръка и ме дръпна под мишницата си. Заблъска ме с глава като с воденичен камък. Грабнах месинговата плоча от камината и го заудрях по врата с нея. Рансъм ме блъсна назад с цялата си сила. Краката ми изчезнаха под мене и аз се приземих на мраморната площадка пред камината така болезнено, че наистина видях звезди. Рансъм се протегна диво към главата ми, постави ръка на лицето ми и се придърпа върху гърдите ми. И двете му ръце се сключиха около врата ми. Халосах го с плочата отстрани по главата. Държах наградата по такъв начин, че не можех да използвам ръба, а само плоската страна. Ударих го с плочата още веднъж. От гърлото ми излезе дрезгаво хриптене и аз едва почуках с плочата отстрани по главата му. Мускулите ми се втечниха. Използвах последните си сили да фрасна отново металната плоча в главата му.

Хватката на Джон върху гърлото ми омекна. Цялото напрежение в тялото му се стопи. Беше огромна, отпусната тежест, която ме притискаше. Гърдите му се повдигаха задъхано. Задушени, свистящи звуци излизаха от устата ми. След миг осъзнах, че той не умира върху ми. Плачеше. Изпълзях изпод него и легнах задъхан върху мокета. Разгърнах пръстите си от плочата. Джон се сви като ембрион и продължи да плаче, скрил глава в сгънатите си като палатка ръце.

След известно време аз се изправих, минах по мраморната площадка и се облегнах на камината. Не се бяхме били повече от едва-две минути. Някой ме беше блъскал с бейзболна топка по ръцете, по гърба, по краката, по гърдите и по главата. Все още усещах ръцете на Рансъм около врата си.

Джон свали ръцете си и продължи да лежи присвит, с гърди върху мрамора и с крака върху мокета. По косата му се стичаше кръв от грозна рана. Той бръкна в джоба на панталона си, извади тъмносиня носна кърпичка и я сложи на раната.

— Копеле такова.

— Кажи ми какво стана — казах. — Опитай се да кажеш истината тоя път.

Той погледна кърпичката.

— Тече ми кръв.

И отново постави кърпичката върху раната.

— Можеш да я превържеш след малко.

— Как разбра за Пърдъм?

— Хитър бях — казах. — Къде е сега колата, Джон?

Той се опита да стане и изпъшка. Отново легна.

— В един гараж е. В Пърдъм. Двамата с Ейприл можехме да се пенсионираме там. Красиво място.

Хора като Дик Мюлър се местеха в Ривъруд. Хора като Рос Барнет се пенсионираха в имения в Пърдъм.

Джон седна, държейки кърпичката отстрани на главата си, и се повлече по задник, докато опря гърба си от другата страна на камината. Седяхме така като саджаци. Той избърса лице със свободната си ръка и смръкна. После ме погледна с почервенели очи.

— Съжалявам, че ти се нахвърлих така, но ти натисна бутоните ми и аз щракнах. Нараних ли те?

— И с Ейприл ли стана така? Щракнал си?

— Да — той кимна внимателно, сгърчвайки лице. Получих още един пронизителен поглед от червените му очи. — Нямах намерение да ти казвам всичко това, защото то ме показва в лоша светлина. Но не съм те поканил, за да те използвам — трябва да знаеш това.

— Кажи ми тогава какво се случи.

Той въздъхна.

— Много неща си разбрал правилно. Барнет е говорил с Ейприл доверително за разширяване на бизнеса в Сан Франциско. Не бях въодушевен от това. Исках тя да спази договарянето ни — да напусне, след като докаже, че може да свърши добра работа при Барнет. Но след това тя трябваше да докаже, че е най-добрият брокер в целия проклет Среден Запад. Стигна се до там, че я виждах само в почивните дни и то не винаги. Но аз не исках да отивам в Калифорния. Можеше да си отвори собствен офис тук, ако това е, което искаше. Всичко щеше да се оправи, ако не беше този тъп треторазряден женкар — той ме погледна свирепо. — Дориан е имал връзка с Каръл Джуд, галеристката, която го предава на Ейприл, знаеш ли това?

— Досещах се — казах.

— Гаден тип. Ходи с по-стари жени. Никога, никога няма да разбера какво Ейприл е намерила в него. Бил е „сладък“, предполагам.

— Как разбра за това?

Джон отново разгледа кърпичката. Раната не се виждаше, но кърпичката беше лъснала от кръв.

— Може ли да се преместим? Трябва да направя нещо да спра кръвта.

Изправих се — всичките стави ме боляха — и му подадох ръка. Джон грабна ръката ми и се надигна. Закрепи се на мрамора, после тръгна през всекидневната към стълбището.

2

Навеждайки се така, че кръвта да капе в мивката, Джон намокри парче плат със студена вода и потупа два-три сантиметровото ожулване отстрани на главата му, там, където косата беше започнала да оредява. Почистена, раната не изглеждаше толкова зле. Той беше сложил квадратна бяла лепенка на ръба на мивката. Аз седях на ваната, гледах го с вързоп от прегънати хартиени кърпички.

— Ейприл ми каза, че ще работи до късно в офиса си. Просто за да проверя дали ми казва истината, аз започнах да й звъня на всеки половин час в продължение на три часа. Всеки половин час. Може би шест пъти. Нямаше я нито веднъж. Около единадесет и половина се качих в офиса й тук и погледнах в папката, където държеше сметките и квитанциите от кредитните си карти. Така.

Той протегна ръка и аз му подадох кърпичките. Той ги притисна до раната, за да я подсуши, хвърли ги в кошчето за боклук и взе квадратната превръзка. Насочи центъра й към раната, махна косата около мястото и залепи превръзката.

— Това ще свърши работа. Няма да имам нужда от шевове — той се извърна, за да огледа лепенката под различни ъгли. — Сега единственото, което остава, е ужасното главоболие.

Той отвори аптечката си, изсипа два аспирина върху дланта си и ги погълна с вода от една изненадващо скромна пластмасова чаша.

— И знаеш ли какво намерих? Сметки от „Хачет и Хач“. Купувала е дрехи за оня лайнар.

— Откъде знаеш, че не са били за тебе?

Той изсумтя в огледалото.

— От години не съм си купувал нищо от тук. Всичките ми костюми и сака са шити по поръчка. Дори ризите си поръчвам от Пол Стюарт, в Ню Йорк. А обувките си поръчвам от Уилкис Башфорд в Сан Франциско — той повдигна крака си, за да оценя тъмнокафявата свинска кожа. — Май единственото, което купувам от Милхейвън, е бельото и чорапите — той потупа превръзката и се отдръпна от мивката. — Искаш ли да слезем, за да си налея? Имам нужда да си пийна.

Последвах го в кухнята и той ми отправи усмирен поглед, докато отваряше замразителя. Сега, когато баща му си беше заминал, тристадоларовата бутилка беше обратно във водкотеката.

— Нямам намерение да побягна, Тим, няма защо да ме следваш като сянка.

— Какво направи, когато тя най-сетне се прибра?

Той си сипа около три пръста от хиацинтовата водка. Опита я, преди да ми отговори.

— Не би трябвало никога да слагам лед в това питие. Прекалено е изтънчено, за да се разрежда — такъв деликатен вкус. Искаш ли една глътка?

— Една глътка няма да ми помогне. С открити карти ли я посрещна?

Той отпи отново и кимна.

— Пред мене бяха квитанциите — седях там във всекидневната и тя се върна в около дванайсет без четвърт. Господи, едвам не умрях — той погледна към тавана и въздъхна почти беззвучно. — Беше толкова красива. Отначало не ме видя. А щом ме видя, се промени. Животът се изпари от нея. Все едно, че видя тъмничаря си. До тоя момент си бях мислил, че всичко би могло да има и друго обяснение. Дрехите биха могли да са за баща й — той харесваше този магазин. Но в мига, в който видях настроението й да се променя така, бях сигурен.

— Избухна ли?

Той поклати глава.

— Чувствах се сякаш някой току-що беше забил нож в гърба ми. „Кой е той“? — казах. — „Твойто паленце Брайън ли“? Тя каза, че не знаела за какво говоря. Аз й казах, че знам, че не си е била в офиса цялата вечер, и тя ми измисли някаква история как не била вдигала телефона, как била при копирните машини, в друг офис… така че аз казах, Ейприл, какви са тези сметки? И тя продължаваше да реди лъжи, а аз продължавах да казвам Дориан, Дориан, Дориан, докато най-сетне тя се хвърли на едно кресло и каза, е добре, виждах се с Брайън. Какво те засяга това? Господи, сякаш ме убиваше. Както и да е, тя постепенно се разприказва, каза, че съжалява, че трябвало да открия по този начин, че тя не обичала да бъде потайна и че била почти доволна, задето съм разбрал, така че ще можем да поговорим за приключване на брака ни.

— Спомена ли за работата в Сан Франциско.

— Не, остави това за колата. Искам да отида в другата стая, Тим, малко съм замаян.

Във всекидневната той забеляза бронзовата плочка на пода и се наведе да я вдигне. Показа ми я.

— С това ли ме драскаше по главата? — казах, че да, и той поклати глава над иронията на съдбата. — Проклетото нещо има вид на хладно оръжие — каза той и го хвърли върху камината.

— Чия беше идеята да излезете с колата?

Джон доби раздразнителен вид за миг, но нищо повече.

— Не съм свикнал да ме пекат на шиш. Това е все още болна тема.

Той отиде на канапето. Тапицерията въздъхна под тежестта му. Отпи и задържа за миг питието в устата си, докато оглеждаше стаята.

— Нищо не сме счупили? Не е ли изумително? Единственото, по което разбирам, че съм се бил, е лайняното чувство.

Седнах на креслото и зачаках.

— Така. Изкарах си всичко, което ми се беше насъбрало за тоя мошеник Дориан, и тогава започнах да й казвам това, което трябваше да кажа в началото — казах й, че я обичам и че не искам да се развеждам. Казах, че трябва да си дадем още един шанс. Казах й, че тя е най-важният човек в живота ми. По дяволите, казах й, че тя е моят живот.

От очите му рукнаха сълзи.

— И това беше вярно. Може да не съм бил кой знае какъв съпруг, но Ейприл беше целият ми живот.

Той вдигна кърпичката си на половината път до лицето си и едва тогава забеляза състоянието й. Огледа панталоните си за петна от кръв и хвърли кърпичката в един чист пепелник.

— Тим, дали случайно нямаш…

Извадих моята от джоба си и му я подхвърлих. Беше на два дни, но все още чиста до голяма степен. Джон я притисна до очите си, избърса бузите си и ми я хвърли обратно.

— Както и да е, тя каза, че не можела да стои на едно място повече, че имала нужда да излезе. Дори я попитах дали мога да дойда и аз. Ако искаш да говорим, по-добре е да дойдеш, нали? — каза тя. Така че излязохме с колата. Дори не помня къде сме минали. Повтаряхме отново и отново едни и същи неща — тя не искаше да слуша. Най-сетне се озовахме някъде на булевард „Бисмарк“, в западния край.

Джон изпуфтя.

— Тя спря на Четиридесет и шеста ли, Четиридесет и пета ли, не помня. На следващата пряка имаше бар. „Търф лаундж“, струва ми се.

Той ме погледна и устата му се сгърчи. Отмести поглед отново и диво огледа стаята.

— Тим, нали помниш как се оглеждах дали ни следи кола, след като изпратихме родителите ми. Мисля, че някой ни следеше през онази нощ. Не бях съвсем в ред, наистина, бях много изнервен. Но все пак улавям някои неща, не съм загубил стария радар. Понякога обаче имам това особено чувство, а никой не ме заплашва. Случва ли ти се и на тебе?

Кимнах.

— Както и да е, на улицата нямаше никой друг. Всички светлини бяха загасени, като се изключи бара. Молех се за живота си. Казах й за това място, което бях намерил в Пърдъм, добра цена, шестдесет декара, езерце, красива къща. Бихме могли там да имаме своя собствена картинна галерия. Когато свърших, тя каза, че Рос може би ще иска да отида в Сан Франциско. Ще оглавя свой собствен офис. Остави тая препарирана риза Рос, казах, какво искаш ти? Мисля да приема, каза тя. Аз казах, без да обсъдиш това най-напред с мене? И тя каза — не виждах смисъл да те въвличам в това. Да ме въвлича в това! Говореше ми като брокерка. Не можах да се въздържа, Тим — той седна напред и се взря в мене. Устата му се движеше, докато той търсеше начин да се изрази. — Просто — я зашлевих. Протегнах се и я плеснах по лицето. Два пъти — очите му се размазаха, плувнали в сълзи. — Почувствах се толкова шокиран, толкова… омърсен. Ейприл плачеше. Не можех да го понеса.

Гласът му секна, той затвори очи и протегна голямата си розова кърпа към мене. За около секунда си помислих, че очаква да я стисна. После се досетих какво му трябва и му подадох кърпичката си отново. Той я сложи на очите си, наведе се и заплака.

— О, Боже — каза накрая и се изпъна. Гласът му беше мек и кадифен. — Ейприл седеше там цялата в сълзи — гръдният му кош подскачаше и той бърса очите си, докато отново беше в състояние да продължи. — Не казваше нищо. Не можех да седя повече в тази кола. Излязох и се отдалечих. Сигурен съм, че чух потегляща кола, но не обръщах внимание на такива неща. Нямах намерение да отида в бара, но щом стигнах до вратата, влязох. Дори не забелязах дали вътре има други хора. Изгълтах четири питиета, бум бум бум бум, едно след друго. Нямам идея колко съм прекарал там. След това пред мене застана един като японски борец и ми каза, че затваряли и трябвало да платя. Сигурно е бил барманът, но аз въобще не си спомнях да съм го видял преди това. Той каза — как беше…

Гърдите и коремът на Джон отново заподскачаха нагоре-надолу. Плачеше и се смееше едновременно.

— Каза, недейте да идвате тук отново, приятел, нямаме нужда от вас.

Коства му много усилие да изтръгне цялото изречение. Прокара кърпичката по лицето си. Устата му се кривеше в безумна усмивка.

— Оставих петдесетдоларова банкнота на бара и излязох. Ейприл си беше отишла, разбира се — почти не се бях надявал, че ще ме чака. Отне ми около час да се прибера пеша. Съставях разни речи в главата си. Когато се прибрах, колата беше отпред и аз си помислих, о Господи, поне си е вкъщи. Качих се, но тя не беше в спалнята. Прегледах цялата къща, викайки я. Най-сетне се върнах навън, за да видя дали все още седи в колата. Когато отворих вратата, едвам не припаднах — имаше кръв и по двете седалки. Много кръв. Полудях. Започнах да тичам нагоре-надолу по улицата, мислейки си, че съм я наранил много по-лошо, отколкото допусках. Представях си как е излязла от колата и е припаднала на нечия морава. Господи. Обиколих два пъти всичко наоколо, съвсем обезумял, после се прибрах, позвъних в „Шейди маунт“ и казах, че съм видял по „Бърлин авеню“ замаяна, окървавена жена — докарал ли я е някой в спешното отделение? Подозрителен женски глас ми отговори, че не. Не можех да се обадя в полицията — историята ми щеше да прозвучи толкова съмнително! Дълбоко в себе си, Тим, много дълбоко, аз вече знаех, че тя е мъртва. Така че сложих хавлия върху мястото на шофьора, закарах колата до Алънови и я оставих в гаража му. След две денонощия, когато вече знаех, че наистина ще имам проблеми, ако някой намереше там колата, отидох там посред нощ и я почистих. Същата нощ се прибрах вкъщи и чаках новини. Най-после си легнах — всъщност, спах на това канапе тук. Не бях трезвен. Но предполагам няма нужда да ти казвам всичко това. В деня преди да дойдеш, закарах колата на това място в Пърдъм.

Той забеляза носната кърпичка в ръката си, отвори я и издуха носа си в нея. После я хвърли в пепелника върху окървавената.

— Тогава си мислех, че след Виетнам това ще е най-лошата нощ в живота ми. Малко съм знаел.

— На другия ден се обадиха от полицията.

— Точно след пладне.

— Кога научи за надписа или подписа, или каквото е това там?

— В „Шейди маунт“. Фонтейн ми каза. Попита ме дали имам представа какво значи.

— Ти не му ли каза за изследването на Ейприл?

Той поклати глава. Изглеждаше стъписан и ядосан.

— Тя не си говореше много с мене вече — ядът му нарасна. — Знаех само, че оня прилепчив мухльо я беше запалил.

— Бащата на Дориан е бил един от колегите на Бил Дамрош.

— Така ли? Предполагам, че това е много интересно, ако те е грижа за подобни неща.

Той сграбчи питието си, отпи, изстена и рухна върху възглавниците. Известно време и двамата мълчахме.

— Кажи ми какво според теб се е случило, след като ти отиде в бара.

Джон притисна студената чаша до едната си буза, после до другата. После превъртя чашата напред-назад по челото си. Очите му бяха присвити.

— Първо трябва да знам дали ми вярваш. Знаеш, че не бих могъл да убия Ейприл.

Това беше въпросът, който се опитвах да отложа. Отговорих по единствения ми възможен начин.

— Мисля, че ти вярвам, Джон.

Щом проговорих, дадох си сметка, че съм му казал истината — мислех си, че му вярвам.

— Можех да подсладя историята, Тим. Можех да кажа, че съм излязъл от колата и съм се отдалечил, веднага щом тя е започнала да плаче. Можех да не ти казвам, че я ударих. Не се направих на по-добър, отколкото бях.

— Знам — казах.

— Това е истината. Грозна, но е истина.

— Мислиш ли, че наистина са ви следели?

— Със сигурност — каза той. — Ако не бях толкова зле, щях да обърна на това повече внимание — той поклати глава и отново изпъшка. — Ето какво е станало. Някой е паркирал на една пресечка от нас и е чакал. Сигурно са се изненадали, когато излязох от колата — може и да са си помислили, че съм ги забелязал. Затова са включили двигателя. Видели са, че отивам в бара. След като не съм се върнал веднага с пакет цигари или нещо такова, отишли са в мерцедеса и… и са направили, каквото са направили. Така че ако не я бях ударил… ако не бях я оставил толкова глупаво сама…

Той затвори очи и стисна устни. Изчаках го да възвърне контрола над себе си.

— Трябва да са били двама, защото…

— Защото някой е откарал колата й, преди да я закарат в „Сейнт Олуин“.

Закрещях, обзет от внезапен гняв.

— Защо не ми каза истината още като пристигнах? Всичките тези показания! Не ти ли хрумна как ще изглежда всичко, ако полицията намери колата?

Рансъм остана спокоен.

— Ама не я намериха, нали?

Той отпи отново и завъртя водката из устата си.

— След като ти напуснеш града, щях да я откарам до Чикаго и да я оставя на улицата с ключовете в нея. Подарък за уличниците. Тогава вече не би имало значение, дори полицията да я намери.

Той забеляза раздразнението ми.

— Слушай, знам, че съм го измислил тъпо. Бях уплашен, изпаднах в паника. Но забрави за мене за секунда. Рицман трябваше да е един от хората в колата. Затова се е навъртал из болницата. Чакал е да види дали Ейприл ще дойде на себе си.

— Добре, но това значи, че вече два пъти ме лъжеш.

— Тим, струваше ми се, че никога няма да мога да кажа на когото и да било какво се е случило. Грешал съм. Извинявам се. Изслушай ме само. Имало е още един човек в колата, полицаят, за когото говориш. Сигурно той е убил Рицман.

— Да — казах. — Срещнал се е с него в „Грийн уоман“.

Джон кимна, сякаш това е нещо абсолютно ново и поразително.

— Продължавай.

— Рицман сигурно е определил срещата. Баща му сигурно му се е обадил и му е казал, Били, дръж си главорезите надалеч от мене.

— Не ти ли казах, че ще раздвижим нещата? — каза Джон. — Проработи като магия.

— Това ли наистина имаше на ум?

— Нямам нищо против злите да си трошат главите един друг. От мене минава. Продължавай.

— Рицман е казал, че двама души са идвали в къщата на баща му да питат за „Елви холдингс“. Не е било нужно да казва повече. Ченгето е трябвало да пререже всички нишки, които ще ни отведат до него. Не знам какво е направил. Може би е изчакал Рицман да се обърне и го е ударил с дръжката на пистолета. Довлякъл го е до стола, вързал го е и го е нарязал на парчета. Той обича такива работи.

— После го е оставил там през нощта — каза Джон. — Знаел е, че идва буря, така че вчера сутринта го е сложил в багажника на колата си, изчакал е да завали яко и го е стоварил пред „Айдъл ауа“. Никой не е бил на улицата, пък и е било тъмно. Красиво. Ето я третата жертва на Синята Роза и никой не може да го свърже с Рицман. Той е убил Грант Хофман, жена ми и собствения си човек, и сега е на чисто.

— Само дето ние знаем, че е ченге. И че е син на Боб Бандолайър.

— Откъде знаем, че е ченге?

— Имената на другите двама директори на „Елви холдингс“ са Лиън Кейсмънт и Андрю Белински. Кейсмънт е второто име на Боб Бандолайър, а преди десетина години шефът на отдел убийства в Милхейвън е бил Анди Белин. Майката на Белин била полякиня, така че другите инспектори го наричали Белински.

Опитах се да се усмихна, но усмивката не се получи.

— Предполагам, че това е някакъв полицейски хумор.

— Брей — каза Джон и ме погледна с възхищение. — Бива те.

— Фонтейн ми каза. Не съм сигурен, че трябваше да го питам.

— По дяволите — каза Джон. Той се изпъна и протегна цялата си ръка към мене. — Фонтейн е извадил показанията на баща си от досието, преди да ти го даде. Нареди ти да стоиш настрана от Сънчана и когато това не се получи, закарал те е чак до гроба на баща си. Виждаш ли? — е искал да каже. Боб Бандолайър е мъртъв и погребан. Не рови в тези лайна и си върви вкъщи. Така ли е?

— В общи линии. Но той не би могъл да закара тялото пред „Айдъл ауа“. Аз бях с него, когато започна да вали.

— Помисли си как работи този човек. Имал си е един съучастник. Сега сигурно има друг. Пратил е на някого да изхвърли тялото. Всичко е съвършено. Ти си му алибито.

Дори не би трябвало да е за пари, помислих си. Информацията е по-ценна от парите.

— Какво ще правим в такъв случай — попита Джон. — Едва ли можем да отидем в полицията. На „Армъри плейс“ обожават Фонтейн. Той е любимият инспектор на Милхейвън.

— Може би ще успеем да го разкрием — казах. — Може би дори ще успеем да го накараме сам да се разкрие.

— Как ще направим това?

— Казах ти, че Фий Бандолайър се промъква в къщата на баща си посред нощ веднъж на около две седмици. Жената, която живее в съседната къща, го зърва. Тя ми обеща да ми се обади следващия път, когато го види.

— По дяволите всичко. Хайде да разбием къщата.

Изстенах.

— Прекалено съм изморен и натъртен, за да се правя на каубой.

— Помисли си само. Ако не е Фонтейн, тогава ще е някой друг от „Армъри плейс“. Може би има фамилни снимки. Може да има нещо, знам ли, нещо, на което е изписано името му. Защо е задържал къщата? Крие там нещо.

— Нещо е било винаги там — казах. — Детството му. Лягам си, Джон.

Мускулите ми изпищяха, като се изправих.

Той остави празната чаша на масата и докосна превръзката на главата си. После се облегна назад. За секунда двамата се вслушвахме в дъжда, който удряше по стъклата.

Обърнах се да тръгна към стълбите. Гравитацията дърпаше всяка от клетките ми поотделно. Единственото ми желание беше да стигна до леглото.

— Тим — каза той.

Бавно се обърнах. Той се изправяше, гледайки ме втренчено.

— Ти си истински приятел.

— Сигурно е така.

— Ще доведем това нещо до край заедно, нали?

— Да — казах.

Той се приближи.

— Отсега насетне истината и само истината, обещавам. Трябваше…

— Остави това — казах. — Само не се опитвай пак да ме убиваш.

Той се приближи съвсем и ме обгърна с ръце. Главата му притисна моята. Сплеска ме яко о добре подплатения си гръден кош — беше като да те прегръща дюшек.

— Обичам те, човече. Рамо до рамо, нали?

— De opresso libri — казах и го потупах по гърба.

— Точно така — той заби юмрук в рамото ми и ме прегърна още по-плътно. — Утре започваме на чисто.

— Да — казах аз и се качих горе.

Съблякох и си легнах с „Библиотеката на Наг Хамади“. Джон Рансъм кръстосваше из спалнята си, блъскайки се отвреме-навреме в мебелите. Обилният, монотонен дъжд блъскаше по прозореца и барабанеше по стената на къщата. На светлината на нощната лампа отворих книгата на „Гръмотевицата, съвършеният дух“ и прочетох:

Защото каквото е вътре в тебе, е извън тебе

и оня, който те извайва отвън,

е оня, който те е оформил отвътре.

И каквото виждаш извън себе си,

виждаш и в себе си;

то е видимо, то е дрехата ти.

Не след дълго думите се разляха една в друга, превърнаха се в други думи и аз успях да затворя книгата и да загася лампата, преди да се катурна в съня.

3

В четири сутринта се събудих невъзвратимо от един сън, в който отвратително чудовище ме търсеше в тъмно подземие. Останах да лежа, заслушан в блъскането на сърцето си. След миг осъзнах, че дъждът е спрял. Ласло Наги беше по-добър метеоролог от повечето специалисти по времето.

Отначало последвах съвета, който винаги си давам в безсънни нощи след съня, така че останах в леглото със затворени очи. Сърцето ми се успокои, дишането ми възвърна лекотата и ритъма си и цялото ми тяло се отпусна. Мина един час. Всеки път, когато преобръщах възглавницата, долавях следите от някакъв пищен аромат, докато най-сетне се досетих, че това е сигурно парфюмът или одеколонът, който Марджъри Рансъм слагаше, преди да си легне. Отхвърлих чаршафа и отидох до прозореца. Черна, мазна мъгла притискаше стъклата. Уличната лампа на тротоара беше само смътно, едва видимо жълто петно, като слънце в картина на Търнър. Запалих централната лампа, измих зъбите и лицето си и слязох по пижама долу да поработя над книгата си.

За следващия час и нещо обитавах тялото на малко момче, в чиято спалня тапетите са на изкачващи се сини рози, момче, чийто баща твърдеше, че го удря поради голямата си, взискателна любов, и чиято майка умираше сред вонята на изпражнения и разлагаща се плът. Ние тук се грижим добре за тази жена, казваше бащата, нашата любов е за нея по-добра от която и да е болница. Под кожата на Чарли Карпинтър Фий Бандолайър наблюдаваше как майка му потъва в чернотата. Аз бях във въздуха около него, Фий и не-Фий, Чарли и не-Чарли, наблюдаващ и записващ. Когато мъката стана твърде голяма, за да мога да продължа, оставих молива и се качих горе с треперещи крака.

Беше около шест. Имах това странно чувство — изгубил съм се. Къщата на Джон не ми се виждаше нито повече, нито по-малко реална от другата къща, която си бях представил около себе си. Ако пиех все още, щях да глътна два пръста от хиацинтовата водка на Джон и да се опитам да заспя отново. Вместо това погледнах през прозореца — мъглата се беше превърнала в гъсто, непроницаемо сребро — взех душ набързо, сложих си джинси и черната блуза на Гленрой, пъхнах бележника в джоба си и се спуснах по стълбите, за да изляза.

4

Светът беше изчезнал. Пред мене висеше безтегловен тюл от светло сиво сребро, което се разделяше, докато минавах през и в него, преоформяйки се на едно постоянно отстояние от метър и половина пред и след мене. Виждах стъпалата, спускащи се към пътеката, а високият жив плет от двете страни на моравата обагряше среброто в тъмнозелено. Влажният, хладен въздух се сгъстяваше по лицето и ръцете ми. Тръгнах към мъглявото петно на уличната лампа.

От тротоара се виждаха смътните, все по-слаби и мънички точки светлина, хвърляни от редицата улични лампи, наредени надолу по „Илай плейс“ към „Бърлин авеню“. Ако ги броях, докато вървях, както детето-аз бе брояло редовете на киното, за да мога да се върна на мястото си, лампите щяха да бъдат моите крайпътни камъни. Исках за малко да изляза от къщата на Джон, исках да заменя тропическия парфюм на Марджъри Рансъм с чист въздух, да правя това, което правех в Ню Йорк — да оставя бялата страница да се напълни с думи, докато аз безгрижно се шляя.

Отминах три преки и шест лампи, без да видя къща, кола или друг човек. Обърнах се и погледнах назад, и цялата улица, като се изключат един-два метра тротоар под краката ми, беше трептяща сребърна бездна. Като че ли на много голямо разстояние, много по-далече, отколкото знаех, че е всъщност, жълт размазан кръг гореше слабо през сияйната празнота. Обърнах се отново и се опитах да погледна към това, което трябваше да бъде „Бърлин авеню“.

Но не приличаше на „Бърлин авеню“ — изглеждаше точно като предишните три кръстовища, които бях отминал, с нисък заоблен бордюр и плоско бяло улично платно, частично и пресекливо разкривено от разкъсвания в застиналата мъгла. Отблясъкът на следващия светофар разрязваше мъглата пред мене. „Илай плейс“ свършваше при „Бърлин авеню“ и пред мене не трябваше да има светофари. Може би, помислих си, има светофар точно срещу „Илай плейс“, от другата страна на булеварда. Но в такъв случай не трябваше ли разстоянието да е по-голямо?

Ще пресека булеварда, помислих си, и после ще се прибера у Джон. Може би дори щях да успея да поспя преди денят наистина да започне.

Стъпих на платното, оглеждайки се на двете страни за кръглото жълто сияние на фарове. Не се чуваше никакъв звук, сякаш мъглата увиваше всичко в памук. Направих шест бавни стъпки напред в нежно поддаващ се сребърен мрак, който се прецеждаше през мене, докато вървях. После кракът ми се удари в бордюр, който едвам се виждаше. Стъпих на следващия участък от тротоара. На неразгадаемо разстояние от мене следващата улична лампа прогаряше през среброто смътно жълт кръг с размера на топка за тенис. Каквото и да бях пресякъл, не беше „Бърлин авеню“.

На около метър пред мене зелено метално стъбло на уличен знак блесна в мъглата. Отидох до знака и погледнах нагоре. Зеленият кол се изкачваше нагоре в непроницаем облак, подобно на небостъргач. Не можех да видя дори табелите, камо ли да прочета какво пише на тях. Застанах съвсем до кола и килнах глава назад. Далеч нагоре в сребърна маса, която като че ли се отместваше встрани, докато я гледах, един по-тъмен участък от мъглата като че ли се сгъстяваше и втвърдяваше, подобно на покрив.

Може би е имало четири пресечки, а не три, между къщата на Джон и „Бърлин авеню“. Единственото, което трябваше да правя, беше да следвам лампите и да продължавам да броя. Тръгнах към сиянието на лампата и когато се изравних с нея си казах „пет“. Щом отминах лампата, светът отново изчезна в мека лъчезарна сребърна пустота. „Бърлин авеню“ трябваше да е точно пред мене и аз напредвах самоуверено, докато блещукане с големина на монета на още една улична лампа ме достигна през мъглата от някъде далече напред. След това достигнах до още една пресечка със заоблен бордюр към сивкаво-бяло платно. „Илай плейс“ се беше разтегнало в лишена от измерения безкрайност.

Но докато продължавах да броя лампите, бях в безопасност — уличните лампи бяха моята нишка на Ариадна; те щяха да ме отведат обратно в къщата на Джон. Стъпих върху тясната улица и я пресякох.

Озадачен, преминах още две кръстовища и още три лампи, без да чуя кола или да видя друго човешко същество. След още една пресечка, когато видях деветата лампа да пламти точно пред мене, разбрах какво се е случило навярно — бях тръгнал в обратната посока, когато излязох от къщата на Джон, и сега бях далече на изток от „Бърлин авеню“, на път за „Ийстърн шор драйв“. Невидимите къщи около мене бяха станали по-големи и по-солидни, моравите бяха станали по-дълги и по-безупречни. След няколко пресечки щях да съм пресякъл улицата, която почваше при големите скали, спускащи се към езерния бряг.

Още едно кръстовище отмина сред хладната сребърна пустота, после още едно. Бях преброил единадесет лампи. Ако бях тръгнал на изток, вместо на запад по „Илай плейс“, би трябвало да съм почти на „Ийстърн шор драйв“. Пред мене се простираше още един участък от улицата и още един смътен кръг от жълта светлина.

Две мисли ми дойдоха почти едновременно: тази улица никога нямаше да ме отведе нито до „Бърлин авеню“, нито до „Ийстърн шор драйв“ и ако двата с Джон Рансъм смятахме да разбием старата къща на Боб Бандолайър, това беше начинът. Дори си помислих, че имаме прекрасна причина да надникнем в къщата на Бандолайър. Бях пренебрегнал твърдението на Джон, че Фий държи нещо в къщата, като му бях казал, че да, той държи детството си там; сега си мислех, че може би зрелостта му — записките за тайния му живот — биха били също в къщата. Къде другаде би могъл да занесе кашоните от „Грийн уоман“? „Елви холдингс“ не би могла да притежава имоти из целия град. Беше толкова очевидно, че не разбирах защо не съм си помислил за това преди.

Сега всичко, което трябваше да направя, беше да преброя единайсет улични лампи и да изчакам Джон да стане. Обърнах се и тръгнах обратно из сияйната пустош.

Поредицата от лампи гореше към мене, нараствайки по размер от мътни жълти глави на топлийка до пламтящи тикви и осветявайки единствено отражателната омара, която ги заобикаляше. Веднъж чух кола да минава по улицата — толкова бавно, че почти се чуваше сплескването на гумите върху пътя. Тя изпълзя иззад мене и едвам-едвам се отмести напред. Двигателят съскаше. Всичко, което се виждаше от колата, бяха две безрезултатни линии светлина, рязко наклонени към улицата, сякаш се опитваха да разчетат бетона. Сякаш някакво огромно невидимо животно се приплъзна покрай мене. После животното се загуби. За един дълъг момент продължавах да чувам съскането му, после звукът също се стопи.

При единадесетата лампа преминах към вътрешната страна на тротоара, опитвайки се да разгадая къде е живия плет, който отбелязваше границите на мястото на Джон. Никаква отсянка на тъмнозелено не просветваше през мъглата, така че аз протегнах ръце и заопипвах напред-назад, без да попадам на плета. Направих още една крачка към вътрешния край на тротоара и залитнах от бордюра на улицата. За миг застанах, оглеждайки се наляво и надясно, полувцепенен от объркване. Не беше възможно да съм на улицата — колата беше преминала покрай мене от другата страна. Направих още една крачка навътре по улицата, оставяйки лампата зад себе си, и протегнах ръце напред, сляпо търсейки нещо, което да може да се докосне.

Обърнах се и видях успокоителната жълта светлина, която се отразяваше в димни частици, които се отразяваха в други частици, а те в други, така че лампата се бе превърнала в димяща жълта топка от мараня, без ръбове и граници, продължаваща отвъд себе си в илюзията за отражение, като своя собствена фикция.

Върнах се по празната невидима улица и отново се качих на тротоара. Когато се приближих достатъчно до стълба, потърках пръстите си о него. Металът беше студен и навлажнен от мънички невидими капчици, солиден като къща. Минах от другата страна на тротоара, страната, от която огромното съскащо животно ме беше отминало, и заопипвах пътя си, докато усетих тротоара да преминава в къса груба трева.

Едновременно разбирах и си представях, че някак си съм пресякъл целия град до старата си махала, където сняг падаше посред лято и ангелите покриваха половината небе. Боязливо тръгнах по моравата, надявайки се да видя стабилната, илюзорна къща на Джон да се материализира пред мене, но знаейки, че съм се върнал в Пигтаун и че ще видя някаква съвсем различна къща.

Сграда с широки стълби, водещи към веранда, постепенно изплува към мене от сребърната омара. Отвъд верандата, дъсчена облицовка, покрита с блещукащи сребърни капчици, преминаваше в широк черен прозорец. Стоях на метър-два от ръба на верандата, очаквайки. Сърцето ми биеше до пръсване. Едно момченце се появи от мрака зад прозореца и застина, щом ме видя да гледам към него. Не се бой от мене, помислих си, имам да ти кажа нещо, но нещото, което исках да му кажа мигновено се разпадна в несвързваемото. Светът е огън. Ти ще пораснеш. Ние можем, можем да оцелеем. Момчето примигна и погледът му се разфокусира. Не искаше да ме чуе — не можеше да ме чуе. Огромно бяло валмо мъгла изплува от бездната като гигантска лапа, отрязвайки ме от момчето, и когато направих крачка напред, за да го видя отново, прозорецът беше празен.

Не се бой, исках да кажа, но аз също се страхувах.

Тръгнах сляпо през моравата, протегнал ръце пред себе си, и след петнайсет крачки се отърках о гъст зелен плет. Поех покрай коравата, жилава граница, докато тя свърши при ръба на тротоара. След това пипнешком я заобиколих и тръгнах диагонално по следващата морава, докато видях познатите гранитни стъпала и познатата врата, обградена от тесни прозорци.

Пигтаун — истинският или този, който носех в себе си — се беше стопил и аз бях отново на „Илай плейс“.

5

След два часа Джон слезе порозовял от душа и облечен в широк сив панталон, тъмносиво памучно поло и тъмносиньо копринено сако. По-малка лепенка с телесен цвят беше залепена на главата му. Той ми се усмихна при влизането си във всекидневната и каза:

— Какъв ден, а? Такива мъгли не се случват често посред лято.

Той сключи ръце и ме заразглежда, клатейки глава, сякаш съм някакъв страхотен куриоз.

— Станал си рано да поработиш?

Преди да успея да отговоря, той попита:

— Какъв е този чутовен том? Мислех, че гностическите евангелия са моя територия, а не твоя.

Затворих книгата.

— Колко пресечки има от тук до „Бърлин авеню“?

— Три — каза той. — Не можа ли да намериш отговора в Евангелието на Тома? Обичам стиха, в който Исус казва: Ако разберете света, вие сте се възвисили над света. Това е гностическото, не мислиш ли?

— А колко пресечки има до „Ийстърн шор драйв“?

Той погледна нагоре и започна да брои на пръсти.

— Седем, мисля. Може да съм изпуснал една. Защо?

— Излязох тази сутрин и се загубих. Преминах девет кръстовища в мъглата и след това си дадох сметка, че въобще не знам в каква посока вървя.

— Може би си тръгнал нагоре — каза той. — Или странично. Не можеш да преминеш девет кръстовища в нито една от обичайните посоки. Слушай, умирам от глад. Яде ли нещо?

Поклатих глава.

— Ела да си вземем нещо в кухнята.

Той се обърна и аз го последвах в кухнята.

— Какво искаш? Аз ще си изпържа яйца.

— Само препечен хляб.

— Както искаш — Рансъм сложи хляб в тостера, намаза един тиган с маргарин и счупи две яйца в цвъртящата мазнина.

— Кой живее в съседната къща? — попитах. — Тази отдясно.

— Там ли? Брус и Дженифър Адамс. Към края на шестдесетте са. Брус имаше пътна агенция, мисля. Единственият път, когато сме влизали у тях, видях, че е пълна с фолклорни статуетки от Бали и Индонезия. Имаха такъв вид, сякаш ще тръгнат из къщата нощем, след като се загаси осветлението.

— Виждал ли си деца у тях?

Той се изсмя.

— Мисля, че не биха допуснали дете на десет метра околовръст.

— Ами съседите от другата страна?

— Това е един старец, Рейнълдс. Ейприл го харесваше достатъчно, за да го кани на вечеря отвреме-навреме. Преподавал е френска литература в университета. Рейнолдс е симпатяга, мисля, но прекалено се издокарва — той подпъхваше плоска лъжица под едното от яйцата и застина преди да обърне глава и да ме погледне. — Искам да кажа, знаеш какво искам да кажа. Нямам нищо против човека.

— Разбирам — казах. — Но това значи, че и там не би могло да има никакви деца.

Четирите препечени филийки изскочиха, аз ги сложих на чиния и започнах да ги мажа с маргарин.

— Тим — каза Джон.

Вдигнах поглед към него. Той постави яйцата в чиния, срещна погледа ми, извърна очи настрани, после пак посрещна погледа ми.

— Наистина съм доволен, че проведохме този разговор снощи. И съм ти благодарен. Аз те уважавам, знаеш това.

— Колко мислиш ще трае тази мъгла?

Той хвърли поглед към прозореца.

— Трудно е да се каже. Може да трае чак до следобеда, толкова е гъста. Защо? Искаш да правиш нещо ли?

— Мисля, че бихме могли да се опитаме да влезем в оная къща.

— В тая мъгла ли? — той носеше чинията си към масата и почука с ръка по прозореца. — Нека изчакаме още половин час и да видим какво ще стане.

Той ми хвърли любопитна полуусмивка.

— Какво те накара да си промениш мнението?

Намазах филията си с лъжичка конфитюр.

— Мислех си за това, което каза снощи — че в тая къща трябва да има нещо. Помниш ли онова малко листче, което намерих в „Грийн уоман“?

Той спря да клати глава, след като казах още няколко думи и започна наистина да чувства интерес, след като му напомних тетрадката на Уолтър Драгонет.

— Добре — каза той. — Значи ако този тип е записвал подробностите за всичките убийства, които е извършвал, тогава ще можем наистина да го приклещим. Достатъчно ще е да го проследим назад във времето до града, където е работил преди.

— Том Пасмор сигурно би могъл да ни помогне в това.

— Нямам никакво доверие на този човек — каза той. — Това си е наше дело.

— Ще мислим за това, след като се сдобием с бележките.

Останалата част от сутринта слушахме прогнози за времето по радиото и поглеждахме към прозореца. В десет часа мъглата беше толкова гъста, колкото и в осем, и радиото съветваше всички да си стоят вкъщи. Вече имаше половин дузина злополуки на магистралите, както и още пет-шест по-дребни сблъсквания на кръстовища. Нито един самолет не беше излетял от Милхейвънското летище още отпреди полунощ и всички пристигащи полети бяха отклонявани към Милуоки и Чикаго.

Джон постоянно скачаше от канапето, за да направи няколко крачки пред входната врата, след което се връщаше да ми се надсмива за това как съм се изгубил.

Радвах се, че е в добро настроение. Докато тичаше ту навън, ту навътре, за да проверява дали има достатъчна видимост за шофиране, аз прелиствах „Вторият трактат на великия Сет“.

— Защо се занимаваш с тая досада? — попита Джон.

— Надявам се да разбера защо — казах. — Ти какво имаш против?

— Гностицизмът е задънена улица. Когато хората препращат към него днес, те го правят да значи всичко, каквото искат да значи, като го превръщат в система от аналогии. А и цялата идея на гностицизма поначало е, че всяка безсмислица, която си измислил, е вярна, защото ти си я измислил.

— Мисля, че затова ми харесва — казах.

Той поклати глава с насмешка.

В дванайсет и половина обядвахме. Самолетите все още стояха по пистите и радиоговорителите не бяха престанали да предупреждават хората да си стоят у дома, но от прозореца на кухнята можехме да видим почти половината от разстоянието до канадските ели в задната част на парцела на Джон.

— Нали няма да си загубиш ума, ако пак взема пистолета? — попита ме Джон.

— Само не застрелвай старата дама в съседната къща — казах.

6

Включих фаровете за мъгла и изкарах колата на улицата. Стопът при първата пряка изплува от мъглата достатъчно навреме, за да успея да се закова.

— Можеш да се оправиш, нали? — попита Джон.

За опит включих дългите светлини и както стопът, така и улицата пред нас изчезнаха в блещукащата сива мъгла, пронизана от два безполезни жълти тунела. Рансъм изпъшка и аз превключих на къси. Поне другите щяха да ни виждат, че идваме.

— Нека наемем прокажен да ходи пред нас със звънец в ръка — каза Рансъм.

В нормално време отиването до Седма южна отнемаше около двайсет минути, сега стигнахме за малко повече от два и половина часа. Разминахме се без злополуки, макар че на два пъти бяхме много близко и в един случай по чудо се оправих, когато едно момче на колело внезапно изникна пред мене на не повече от метър разстояние. Заобиколих го и продължих да карам с пресъхнала уста и втечнени вътрешности.

Слязохме от колата на една пряка от нашата страна на тротоара.

— Насам — казах и го поведох през улицата към старата къща на Боб Бандолайър.

7

Чуваха се тихи гласове. Хана и Франк Белнап седяха на верандата си, загледани в нищото. От тротоара едвам долавях очертанията на верандата на Бандолайър. Гласовете на Белнапови се носеха през мъглата така ясно, като от радио с намален звук. Говореха си как ще отидат в северен Уисконсин в края на лятото, а Хана се оплакваше, че ще трябва да прекара по цели дни в лодка.

— Ти винаги хващаш повече риба от мене, знаеш, че е така — каза Франк.

— Това не значи, че не искам да правя други неща — каза безтелесният глас на Хана.

Двамата с Джон тръгнахме бавно и тихичко през моравата, правейки колкото е възможно по-малко шум.

Къщата отряза отговора на Франк. Двамата с Джон вървяхме по влажна кафява трева, придържайки се близко до сградата. На ъгъла свихме в задния двор. В задния му край, едвам видима в мъглата, ниска дървена ограда с порта стоеше пред тясна уличка. Отидохме до задната врата, поставена на бетонна плоча, малко по-голяма от изтривалка.

Джон се наведе и погледна ключалката, прошепна „Няма проблеми“ и извади голяма връзка ключове от джоба на панталоните си. Прерови ги, избра един от тях и го опита на ключалката. Той се завъртя донякъде и спря. Извади го, прерови отново връзката и опита втори ключ, който изглеждаше същия като първия. Той също не се хвана. Той се обърна към мене, сви рамене, усмихнат, и извади трети ключ. Той се плъзна в ключалката, сякаш е бил направен за нея. Механизмът щракна и вратата се отвори. Джон направи жест След вас, Алфонсо, и аз се мушнах зад гърба му, докато той се обръщаше да затвори вратата.

Знаех къде е всичко. Беше кухнята на къщата, в която бях израснал, малко прашна и овехтяла, но напълно позната. На няколко крачки от вратата имаше правоъгълна маса с изподраскана повърхност. На смътната светлина успях да различа имената БЕТИ ДЖЕЙНИ БИЛИ, изрязани в дървото наред с множество безсмислени драскулки. Рансъм направи две крачки по напукания жълт линолеум.

— Какво чакаш? — попита той.

— Декомпресия — казах. Част от тапета с картинки на овчари и овчарки с геги висеше от стената. Някой, навярно Бети, Джейни и Били, бяха драскали по картинките, а стената зад малката електрическа печка беше изпръскана от древни жълти мазни петна. Огромен кур с топки, несъвършено прикрит от палимпресата на различни кривулици, изскачаше от един от овчарите близо до отпраното парче тапет. Семейство Дъмки беше оставило множество следи от краткотрайното си пребиваване.

Джон каза:

— Трябва вече да си свикнал с престъпния живот — и двамата преминахме от кухнята в коридора. — Колко стаи има, три или четири?

— Три, ако не се брои кухнята — казах. Влязох в тъмното коридорче и хванах една от бравите. — Тук би трябвало да е била детската стая — казах и отворих вратата.

Тесният правоъгълник на някогашната спалня на Фий съответстваше на очакванията ми. Имаше тясно легло с тъмнозелено войнишко одеало и един единствен дървен стол. Малък скрин, толкова тъмен, че беше почти черен, бе опрян на стената. На другия край на стаята тесен прозорец разкриваше подвижен пласт мъгла. Влязох вътре и сърцето ми се сви. Джон се наведе да погледне под леглото.

— Въшки.

Фриз от човечета, кръгли слънца с лъчи и къщурки, свързани чрез пътната карта на безброй криви линии, покриваше стените до кръста ми. Светлосинята боя над драсканиците беше петносана и мръсна.

— На малкия Фий му е било разрешено доста да мацоти — каза Джон.

— Това е от наемателите — казах. Отидох до леглото и махнах одеалото. Нямаше чаршафи, само един древен дюшек на омърляни райета. Джон ме изгледа с любопитство и започна да отваря чекмеджетата.

— Нищо — каза той. — Къде ли би сложил кашоните?

Поклатих глава и избягах от стаята.

Трите прозореца в предната част на всекидневната бяха същите като тези в старата ми къща и самата дълга правоъгълна стая ме върна в детството така категорично, както и детската. Атмосферата на утайка от злочестина и ярост като че ли сгъстяваше спарения въздух. Познавах стаята — бях я написал.

Бях поставил две маси пред прозорците — там, където беше стояла нашата кушетка — и ето ги там, по-пищни, отколкото си ги бях представял, но със същата височина и от същото тъмно дърво. На масата отляво до едно вехто, прекалено натъпкано кресло имаше телефон — тронът на Боб Бандолайър. Дългото канапе, което бях описал, беше до отсрещната стена, зелено, а не жълто, но със същите извити облегалки отстрани, които бях описал.

И все пак ми се видя, че стаята е повече различна, отколкото подобна на стаята, която си бях представял. Бях си мислил, че Боб Бандолайър ще осигури на семейството си свещени изображения „Проповедта на планината“ или „Нахранването на множеството“, но по стените нямаше репродукции, само тапети. Представял си бях малка етажерка с Библията и с уестърни и детективски романи в меки корици, но единствените полици във всекидневната бяха тесни, стъклени и обрамчени с черни метални тръби — някога по тях е имало порцеланови фигурки. До масата с телефона имаше кресло с висока облегалка, извити дръжки за ръцете и тапицерия от брокат и друго подобно кресло, но без дръжките за ръцете, стоеше, обърнато към стаята, до другата, празна маса. Неговото и нейното.

— Като… като музей от 1945 година е — каза Джон, обръщайки се към мене с невярваща усмивка.

— Точно това е — казах.

Седнах на фотьойла и погледнах настрани. През един от прозорците на голата стена почти можех да видя къщата на Белнапови. През съответния прозорец в собствената й всекидневна Хана беше виждала порасналия Фий да седи точно където седях аз в момента. Джон гледаше зад креслата и под канапето. Фий идваше нощем и използваше само фенер, така че никога не беше забелязал мазните петна по броката на креслата или мръсната ивица по ръбовете на възглавниците на канапето.

Джон отвори вратата срещу вратата на спалнята, където Анна Бандолайър беше умряла от глад и липса на грижи.

Ръждиво-черно петно се мержелееше в средата на голия дюшек върху спалнята. Джон погледна под леглото, а аз отворих ореховия гардероб на Боб Бандолайър. Две метални закачалки висяха от металния лост, третата лежеше в четиридесетгодишен прах.

— Чекмеджетата — каза Джон и двамата отворихме по едно от големите чекмеджета от двете страни на малката тоалетна масичка с огледало. Моето беше празно. Джон затвори своето и ме погледна с нетърпение и раздразнение.

— Ами сега — каза той. — Къде са?

— След като Боб Бандолайър се е отървал от Сънчана, на горния етаж вече не е имало квартиранти. Така че може би е сложил кашоните там — после си спомних още нещо. — Има и мазе, където са перяли.

— Аз ще се кача горе — той избърса праха от коленете си и отново ме погледна нацупено. — Да се махаме от тук с възможно най-голяма скорост. Не се доверявам на мъглата.

Почти виждах малкия Фий Бандолайър, застанал до леглото в една студена ноемврийска вечер през 1950 година, хванал ръката на умиращата си майка, докато баща му лежи безпаметен на пода, заобиколен от празни бирени бутилки.

— Е? — каза Джон.

Кимнах и той излезе от стаята. Обърнах гръб на момчето, преминах през мъглите и изпаренията, изскачащи от всичко, което си помислех за него, и се върнах през всекидневната в кухнята.

Както и в нашата стара къща, вратата към мазето беше до печката. Слязох по дървените стълби в мрака, изчаквайки очите ми да се адаптират.

В дъното на стълбището започваше дълга дървена работна пейка. По стената над пейката висеше редица от консервни кутии и буркани, пълни с пирони и болтове. Скоро разпознах формата на кашоните под пейката, въздъхнах със смесица от облекчение и триумф, отидох до пейката и издърпах най-близкия кашон.

Имаше приблизително размера на кашон за уиски и капакът му беше затворен, но не беше залепен. Преборих се с преплитащите се картонени крила на капака, докато най-сетне и четирите се отвориха, разкривайки отдолу тъмен плат. Фий беше увил записките си в плат, след като бе видял какво са им сторили плъховете в „Грийн уоман“. Грабнах с шепи плата и дръпнах. Платът изскочи от кутията без съпротива. От вързопа провиснаха ръкави. Беше сако от костюм. Хвърлих го на пода и пак пъхнах ръце в кашона. Този път извадих панталоните към сакото. Под сакото, небрежно сгънати, имаше още два костюма, единият тъмносин, другият тъмносив. Натъпках първия костюм обратно, натиках го пак под пейката и издърпах друг кашон. Когато го отворих, намерих купчина бели ризи с етикета на „Ароу“. Бяха мръсни от праха, който се сипеше от пейката, и втвърдени от колосаност.

В следващата кутия имаше още три костюма, сгънати върху пласт от гащи и потници, в следващата имаше черни обувки и в последната имаше широки вратовръзки от края на четиридесетте, оплетени една в друга като змии. Коленете ми изскърцаха, като се изправих.

Фий Бандолайър беше прогонил семейство Дъмки, беше почистил това, което му се виждаше важно, и беше превъртял ключа, запечатвайки миналото като в консерва.

Грамадна сива паяжина висеше между изстисквачката на старата пералня и косия перваз на малкия правоъгълен прозорец зад нея. Черно колело с големината на шетландско пони беше облегнато на стената. Тръгнах към обемистата пещ в центъра на мазето, след като долових в мрака още една редица кашони. Приближих се и редицата кашони се видоизмени в дълга правоъгълна форма на количка за лодка. Бутнах я с крак и тя се изтъркаля назад със скърцащи колела, влачейки след себе си дървената си дръжка. Когато тя се отмести, видях друга кутия, скрита между нея и пещта.

— Ето тук — казах си и се наведох да я взема. Дрипи от стари паяжини висяха от кутията. Неотдавна е била премествана. Напрегнах мускули и оттласнах кутията от земята. Тя беше почти безтегловна. Каквото и да съдържаше, то не беше стотици изписани страници. Занесох кашона покрай пещта до основата на стълбището и чух Джон да минава по пода на кухнята.

Оставих кашона на земята и отворих четирите крила на капака. Вътре имаше друга кутия.

— По дяволите — казах и скочих да отида до вратичката на пещта.

— Намери ли нещо? — Джон стоеше на върха на стълбите.

— Не знам — казах. Дръпнах ръчката и отворих вратичката.

— Горе няма нищо. Голи стаи — всяко второ стъпало простенваше под тежестта му. — Ти какво правиш?

— Преглеждам пещта — казах. — Току-що намерих два празни кашона.

Вътрешността на пещта беше колкото бебешка количка. Фина бяла пепел покриваше дъното на пещта, черни сажди бяха полепнали по решетката. Джон застана до мене.

— Мисля, че сме ги загубили.

— Чакай — каза Джон. — Той не е изгарял нищо тук. Виждаш ли това? — той посочи един почти невидим участък на стената на пещта, един участък леко по-светъл на цвят от останалата част от вътрешността, който аз бях взел за някакво петно. Джон се протегна в пещта и го извади с пръсти — древна паяжина тръгна към него, после се скъса и събра в една-единствена сива връв.

Кашоните лежаха там, където ги бях оставил, капака на външния отворен към една от стените на вътрешния. Когато ги разтърсих, нещо издрънча.

— Да ги разделим — казах.

Джон дойде и обхвана с ръце външния кашон. Пъхнах си пръстите в него и дръпнах. Вътрешната кутия се измъкна с лекота. Кафявата лепенка върху капака й беше разрязана. Разгърнах капаците. Откри се още една по-малка кутия. Извадих третата кутия. С размер горе-долу на тоустер, тя също беше разрязана, преди да бъде мушната в гнездото си. Когато я разклатих, от вътрешността й се чу хартиен, хлъзгащ се звук.

— Май намери великденското яйце — каза Джон.

Наместих кутията на пода и я отворих. На дъното й лежеше квадратен бял плик. Взех го. Беше по-дебел и тежък, отколкото очаквах. Занесох го към светлината от върха на стълбите. Джон ме гледаше, докато го отварях.

— Снимки — каза той.

Старите квадратни, обрамчени с бяло фотографии изглеждаха миниатюрни в сравнение със съвременните стандарти. Извадих ги от плика и се взрях в първата. Някое дете Дъмки беше драскало по нея. Под шантавите драскулки все още си личеше тунелът зад „Сейнт Олуин“. Преместих снимката под другите и се вгледах във втората. Отначало ми се видя като копие на първата. По нея имаше по-малко драсканици. После видях, че фотографът се беше преместил няколко крачки по-близо до отвора на тунела, така че ветрилото от отвесни тухли на върха на арката се виждаше по-ясно под покритието от кривулици.

Следващата показваше добре оправено легло под картина, невидима под експлозията на светкавицата. До леглото имаше врата, която изпълваше половината снимка. Някое невръстно Дъмки беше нанесло ХХХХХХХХХХХХХ по вратата и стената. Беше изгубило търпение, преди да стигне до леглото, и Х-тата се разпадаха на ченгели и заврънкулки.

— Какво е това? — попита Джон.

Следващата снимка показваше същото легло и вратата, снимани под ъгъл, който включваше ъгъл от тоалетката. Подробностите от стаята бяха погребани под още количества издраскано мастило.

— Снимка от 218 стая в „Сейн Олуин“ — казах и вдигнах поглед към Рансъм. Боб Бандолайър е снимал местата, преди да извърши убийствата.

Открих следващата фотография, почти недокосната от малките Дъмки. Тук, заснета в меки кафяви тонове, беше оная страна на „Айдъл ауа“, която беше откъм „Ливърмор авеню“ — там, където беше убит Монти Лиланд. Следващата беше заснета от позиция по-близка до ъгъла на Шеста южна и показваше повече от страничната стена на кръчмата. Мастилен зиг-заг минаваше по дървената облицовка подобно на светкавица.

— Човекът е би маниак на маниаците. Било е планирано като кампания.

Преместих снимката под купчината и под нея се разкри друга, почти неразпознаваема под мастилените кривулици и драскотини. Вдигнах я по-близо до лицето си. Би трябвало да е снимка на месарницата на Хайнц Стенмиц, но нещо в размерите или във формата на сградата, погребана под мастилото, ме смущаваше.

Следващата също беше в почти толкова лошо състояние. Ръбът на сградата, която с еднакъв успех би могла да бъде Тадж Махал, Белият дом или зданието, в което живеех на „Гранд стрийт“, се гмурваше в плета от драсканици.

— Добре са поработили по тая — каза Джон.

Взирах се в снимката, опитвайки се да разбера какво в нея ме смущава. Спомнях си фасадата на месарницата на Стенмиц съвсем смътно. От едната страна на табелата, която стърчеше над витрината, пишеше ДОМАШНА НАДЕНИЦА; от другата страна пишеше ЕКСТРА КАЧЕСТВО МЕСО. Нещо такова като че ли се виждаше под кривулиците, но сградата като че ли имаше различни пропорции.

— Това трябва да е месарницата, а?

— Предполагам.

— Как са се озовали в тия кутии?

— Сигурно Фий ги е намерил в някое чекмедже — където ги е държал баща му. Свалил ги е тук, за да ги съхрани — сигурно си е мислил, че никой никога няма да ги намери.

— Какво ще правим с тях?

Вече имах идея.

Сортирах фотографиите и избрах най-ясните от всяка двойка. Джон взе плика и аз му подадох останалите. Той ги пъхна вътре и затвори плика. После преобърна плика и го приближи до лицето си така, както аз бях направил с последната снимка.

— Гледай, гледай!

— Какво?

— Погледни! — той ми посочи бледи като паяжина следи от молив в левия ъгъл на плика.

С едва доловими, почти по дамски фини сиви букви, върху пожълтялата хартия беше написано СИНЯ РОЗА.

— Нека тия да ги оставим тук — казах и поставих плика в най-малката кутия, който пък сложих в най-голямата кутия, кръстосах крилата на капака й и я бутнах обратно зад пещта.

— Защо? — попита Джон.

— Защото ние знаем, че те са тук.

Той се намръщи и сключи вежди, опитвайки се да разбере.

— Някой ден може да поискаме да докажем, че Боб Бандолайър е бил Синята Роза. Така че ще оставим плика тук.

— Хубаво, но къде са записките?

Повдигнах рамене.

— Трябва да са някъде.

— Страхотно — Джон отиде до края на мазето, сякаш се опитваше да накара кашоните със записките да се материализират от сенките и бетона. След като се изгуби от погледа ми зад пещта, чух го да идва от другата страна на мазето.

— Може би ги е скрил под решетката на пещта.

Върнахме се при пещта. Джон отвори вратичката и напъха главата си вътре.

— Уф.

Той се протегна и се опита да вдигне решетката.

— Заклещих се.

Той издърпа ръката си, която беше омацана в сиво и черно и съвършено бе почерняла откъм дланта. Ръкавът на синьото копринено сако имаше вертикална черна ивица точно под лакътя. Джон се намуси при вида на омацаната си ръка.

— Не ми се вярва да са тук.

— Да — казах. — Сигурно са все още в кашоните. Той не знае, че ние знаем за съществуването им.

Направих още един безпредметен оглед на мазето. Джон каза:

— Хайде стига, да си отиваме.

Качихме се горе и излязохме в мъглата. Джон заключи вратата след нас.

Аз се загубих някъде на север от долината и почти връхлетях върху една кола, която излизаше на заден на улицата. Отне ми почти два часа, докато се върна на „Илай плейс“ и когато спряхме пред къщата му, Джон каза:

— Някакви други идеи имаш ли?

Не му напомних, че идеята беше негова.

8

— А сега какво ще правим? — попита Джон. Бяхме в кухнята и ядяхме една ужасна салата, която бях направил от една спаружена маруля, половин глава лук, малко старо сирене и нарязани парченца от останките на разни филета.

— Ще трябва да понапазарим — казах.

— Знаеш какво имам пред вид.

Предъвквах известно време, замислен.

— Трябва да измислим начин той да ни заведе до тия записки. Освен това аз съм започнал проучвания. Искам да ги продължа.

— Какви проучвания?

— Ще ти кажа, когато имам някакви резултати.

Не исках да му кажа за Том Пасмор.

— Значи ли това, че пак ще искаш да използваш колата?

— Малко по-късно, ако нямаш нищо против.

— Добре. Аз наистина трябва да отида до колежа да се погрижа за програмата и някои други неща. Ще можеш ли да ме откараш до там и да ме вземеш по-късно?

— И за курсовете на Алън ли ще направиш разписание?

— Нямам избор. Парите на Ейприл са все още блокирани, докато се реши проблемът за наследството.

Не исках да го питам за това колко са парите на Ейприл.

— Два милиона — каза той. Два и нещо, според адвокатите. И още половин милион от застраховката й за живот. Много нещо ще отиде за данъци.

— Но и доста ще остане.

— Не достатъчно.

— Достатъчно за какво?

— За да съм уреден, наистина уреден удобно за до края на живота си — каза той. — Може би ще реша да попътувам известно време. Знаеш ли какво? — той се облегна назад и ме погледна прямо. — Изял съм много лайна през живота си, не мога повече. Просто искам да знам, че парите са ми на разположение.

— Докато пътуваш — казах.

— Да. Може би ще напиша книга. Знаеш какво значи това, нали? Бях затворник в Милхейвън и „Аркхам“ за много дълго, трябва да си намеря нов път.

Той ме погледна твърдо и аз кимнах. Това звучеше почти като някогашния Джон Рансъм, оня, заради когото бях дошъл в Милхейвън.

— В края на краищата бил съм неразделно с Алън Брукнър през последните десетина години. Бих могъл да популяризирам идеите му. Хората са винаги жадни за истински прозрения, но в достъпни опаковки. Помисли си за Джоузеф Кампбел. Помисли си за Бил Мойърс. Готов съм да премина на следващото ниво.

— Нека видим дали те разбирам правилно — казах. — Първо искаш да попътешестваш по света, после ще популяризираш идеите на Алън, след което ще станеш телевизионна звезда.

— Не се занасяй с мене, сериозно ти говоря — каза той. — Трябва ми време да преосмисля собствения си опит и да видя дали мога да напиша книга, която да е полезна. От тук насетне ще видя.

— Обичам хора с големи мечти — казах.

— Това е наистина голяма мечта — Джон ме изгледа за няколко мига, опитвайки се да разбере дали му се присмивам, готов да се обиди.

— Когато напишеш книгата, ще ти помогна да намериш подходящ издател.

Той кимна.

— Страхотно, Тим, благодаря ти. Между другото.

Погледнах го внимателно, чудейки се какво ще последва.

— Ако мъглата се вдигне до утре, ще взема колата от Пърдъм и ще я закарам в Чикаго. Както ти казах. Искаш ли да дойдеш?

Той искаше да го закарам до Пърдъм — може би искаше да закарам мерцедеса до Чикаго.

— Имам много неща за утре — казах, без да знам колко вярно ще се окаже това. — Ще видим.

Джон беше склонен да остане долу при телевизора. Джимбо казваше, че полицията е регистрирала половин дузина случаи на вандализъм и грабежи на магазини по „Месмър авеню“, основната търговска улица в черното гето на Милхейвън. Мърлин Уотърфорд беше отказал да признае съществуването на Комитет за справедлив Милхейвън, заявявайки, че „залавянето на един психопат не оправдава дилетантските набези върху нашата превъзходна система на местно управление“.

Аз взех „365 дни“, книга от Роналд Гласър, доктор, лекувал ранени във Виетнам военни, и я качих със себе си горе.

9

Оставих четирите снимки на леглото и се проснах до тях. В меки кафяво-сиви тонове, видими в различна степен под драсканиците, в мен се взираха тухленият проход зад „Сейнт Олуин“, 218 стая, страничната стена на „Айдъл ауа“ и това, което трябваше да е месарницата на Хайн Стенмиц. Мощно чувство за изминало време — за различие — се излъчваше от тях. Арката на тунела и фасадата на „Айдъл ауа“ не се бяха променили за четиридесет години, но всичко около тях беше преживяло войни, рецесии и дългото прощаване с илюзиите, което бе последвало наркотичните години на Рейгъновото управление.

Разгледах снимката от хотелската стая, където беше умрял Джеймс Тредуел, оставих я настрани и поставих четвъртата фотография под нощната лампа. Трябваше да е месарницата, но нещо все още ме смущаваше — после си спомних вонята на кръв и навеждането на голямата руса зверска глава на Хайнц Стенмиц към мене. Пуснах снимката на леглото и взех „365 дни“.

Около три и половина Джон започна да крещи отдолу, че за да стигнем в „Аркхам“ до четири часа, най-добре ще е да тръгнем веднага. Сложих си яке и пъхнах четирите снимки в джоба му.

Джон седеше пред стълбището с черно куфарче в ръка. Другата му ръка беше свита на юмрук в джоба на коприненото сако.

— А ти къде отиваш? — попита той.

— На компютрите в университетската библиотека — казах.

— Аха — каза той, сякаш най-сетне всичко му стана ясно.

— Може да има информация за „Елви“.

Той се наведе и погледна в очите ми.

— Добре ли си? Очите ти са червени.

— Свършиха ми се капките. Ако попадна на интересна следа в библиотеката, ще имаш ли нещо против да се прибереш с такси?

— Гледай да свършиш преди седем — каза той намусено. — След това всичко затварят. Отрязване на бюджета.

След двайсет минути оставих Джон пред долнопробното площадче на „Аркхам“ и го изчаках да изчезне в гъстите сиви облаци. Няколко смътни светлини горяха в прозорците на тъмните форми на сградите на колежа. В мъглата „Аркхам“ имаше вид на лудница сред английски пущинаци. После тръгнах бавно надолу по улицата. Когато един телефон изплува от мътилката, паркирах и набрах телефона на Том.

След края на съобщението на телефонния му секретар аз казах, че трябва да го видя колкото е възможно по-скоро, че трябва да ми се обади веднага щом се събуди, че трябва да се върна у Джон…

Чу се пращене.

— Идвай — каза Том.

— Буден ли си вече?

— Все още съм буден.

10

— Знаеш ли колко Алънтауни има в Америка? — попита ме Том. — Двайсет и един. Някои дори ги няма на стандартните атласи. Не се занимавах въобще с Алънтаун, Джорджия, Алънтаун, Флорида, Алънтаун, Юта или Алънтаун, Делауер, защото те всичките имат население под три хиляди жители — това е произволна дисквалификация, но дори Фий Бандолайър не би могъл да остане незабелязан със серия от убийства в селище с подобни размери.

Началните менюта се виждаха по мониторите на компютрите. Том изглеждаше блед и косата му беше разчорлена, но единственият друг знак за това, че не си е лягал цяла нощ, беше разхлабената му вратовръзка под разкопчаното горно копче. Носеше същата дълга копринена роба, с която беше предишния ден.

— Така че проверих всичките други шестнайсет Алънтауни, търсейки Джейн Райт, убита през май 1977 година. Нищо. Няма Джейн Райт. Повечето градчета бяха толкова малки, че въобще нямаше убийства през този месец. Единственото, което ми оставаше, беше да се върна пак в Алънтаун, Пенсилвания, и пак да огледам.

— И?

— Намерих нещо.

— Ще ми го кажеш ли?

— Когато му дойде времето — Том ми се усмихна. — Но и ти, като се обади, прозвуча, сякаш си намерил нещо.

Нямаше смисъл да се опитвам да изкопча нещо от него, преди да се е подготвил. Отпих от кафето си и казах:

— Колата на Ейприл Рансъм е в гараж в Пърдъм. Джон Рансъм изпаднал в паника като я намерил пред вратата си цялата в кръв, закарал я в гаража на Алън, изчистил я и я изнесъл от града.

— Така ли излезе? — Том килна глава назад, наблюдавайки ме с присвити очи. — Сигурен бях, че знае къде е колата.

Той отново се усмихваше с бавната, почти сияйна усмивка, която бях забелязал в деня, когато го посетихме с Джон.

— По нещо разбирам, че не го смятаме за виновен. Кажи ми останалото.

— След като си тръгнах от тук оня ден, Пол Фонтейн ме наблъска в кола без означения и ме закара до „Пайн Нол“.

Разказах му всичко, което се беше случило — второто име на Боб Бандолайър и Анди Белин, Били Риц, кавгата ми с Джон и разказът на Джон за нощта, когато Ейприл е била пребита. Описах му посещението ни в къщата на Шеста южна, извадих снимките от джоба на якето си и ги поставих на масата пред нас. Том почти не помръдна по време на дългия ми разказ — очите му се полуотвориха, когато стигнах до Анди Белин, кимна, когато му казах за обаждането си в компанията за таксита и отново се усмихна, когато му описах сбиването с Джон, но това беше всичко. Най-сетне той каза:

— Не беше ли ти хрумвало вече, че Фий Бандолайър е милхейвънски полицай?

— Не — казах. — Разбира се, че не.

— Но някой е извадил показанията на Боб Бандолайър от досието на Синята Роза — само полицай би могъл да направи това и само синът му би искал да го направи.

Той изчака реакцията ми на тези наблюдения.

— Не ми се сърди. Не ти го споменах, защото нямаше да ми повярваш. Или греша?

— Не, не грешиш.

— Тогава нека помислим с какво още разполагаме — той затвори очи и замълча за поне една цяла минута. После каза: — Съхранение — той оглади предницата на копринената си роба и кимна сам на себе си.

— Може би ще ми обясниш малко това.

— Нали Джон казва, че къщата на Фий има вид на музей от 1945?

Кимнах.

— Това е източникът на енергията му — батерията му. Той държи къщата, за да се връща в детството си и да го предвкусва. То е нещо като светилище. Нещо като призрачното село във Виетнам, за което ми каза.

Най-сетне той се наведе и погледна снимките.

— Та така — каза. — Ето ги местата на първоначалните убийства на Синята Роза. С лек слой смущения, причинени от досадни наематели.

Той дръпна четвъртата снимка към себе си.

— Хм.

— Би трябвало да е магазинът на Стинмиц, нали?

Той ме изгледа остро.

— Имаш ли съмнения?

Казах, че се колебая.

— Почти неразпознаваемо е — каза той. — Не би ли било интересно, ако се окаже снимка на нещо друго?

— Ами твоите компютри? Нямаш ли начин да отстраниш мастилото и да откриеш това отдолу?

Том се замисли за две секунди, мръщейки се към съсипаната фотография с брадичка, опряна на ръката си.

— Компютърът може да направи екстраполация от парченцата и фрагментите, които се виждат — да предложи реконструкция. Но разрушенията тук са толкова значителни, че навярно ще предложи няколко версии.

— Колко време ще отнеме това?

— Поне два дни. Ще трябва да премине през много вариации, някои от които няма да имат никаква стойност. Честно казано, почти всичките няма да имат стойност.

— Искаш ли да се занимаваш с това?

— Майтапиш ли се? — той ми се ухили. — Ще започна веднага щом като си тръгнеш. Нещо в снимката те смущава, нали?

— Не знам какво точно — казах.

— Може би Бандолайър първоначално е възнамерявал да убие Стенмиц на друго място — каза Том повече на себе си, отколкото на мене. Взираше се в някаква невидима точка в пространството, като котка.

После отново се взря в мене.

— Защо Фий ще убива Ейприл Рансъм?

— Може би за да завърши започнатото от баща му.

— Прочете ли книгата, която ти дадох?

За миг се вгледахме един в друг. Най-после казах:

— Смяташ ли, че Франклин Бачълър би могъл да е Фий Бандолайър?

— Сигурен съм — каза Том. — Обзалагам се, че Фий два пъти се е обаждал на баща си — през 70-та и 71-ва, затова Боб си е променял телефонния номер. Когато Боб умира, Фий наследява къщата и я продава на „Елви“.

— Можеш ли да влезеш в списъка на наборниците от Танджънт? Знаем, че Фий е влязъл армията под друго име веднага щом се дипломира от средното училище през 1961.

— Тази информация не е компютъризирана. Но ако направиш едно малко пътуване, имаме добри шансове да разберем.

— Искаш да отида в Танджънт?

— Прегледах почти всички броеве от края на шестдесетте на танджънтския вестник „Хералд“. Най-сетне успях да намеря името на шефа на местната наборна комисия, Едуард Хабъл. Господин Хабъл се е оттеглил от армейския бизнес преди десет години, но все още живее в къщата си и е голям чешит.

— Не би ли могъл да ти даде информация по телефона?

— Господин Хабъл е малко смахнат. Изглежда борците за мир са му създали доста проблеми в края на шестдесетте. Някой се е опитал да взриви наборния офис през 1969 година и той още е бесен. Дори след като му обясних, че искам да напиша книга за ветераните от различните области, той отказа да отговаря, освен ако не отида лично. Но каза, че пази свои собствени архиви за всяко момче от Танджънт, което е постъпило в армията, докато той е бил шеф, и ако някой си направи труда да се срещне с него лично, той ще направи усилие да прегледа архивите си.

— Значи искаш да отида в Танджънт — казах.

— Запазих ти билет за полет утре в единайсет сутринта. Ако мъглата благоволи да се вдигне, ще се върнеш за вечеря.

— Под какво име се обади?

— Твоето — каза той. — Хабъл разговаря само с ветерани.

— Добре. Отивам в Танджънт. А сега ще ми кажеш ли какво намери в полицейските архиви от Алънтаун, Пенсилвания?

— Разбира се — каза той. — Нищо.

Зяпнах в него. Том едва не се прегръщаше сам от самодоволство.

— Това ли е информацията, която си намерил? Би ли ми обяснил защо това е толкова чудесно?

— Не намерих нищо в полицейските архиви, защото нямам достъп до тях. Не можеш да влезеш в тях от тук. Трябваше да работя по трудния начин, чрез вестниците.

— Значи прегледа вестниците и намери Джейн Райт.

Той поклати глава, но все още бълбукаше от спотаен възторг.

— Не разбирам — казах.

— Не можех да намеря Джейн Райт никъде, нали си спомняш? Така че реших да се върна към Алънтаун, Пенсилвания, за да търся следа от нещо, което макар и далечно напомня името и датата на парчето хартия, което си намерил в „Грийн уоман“.

Том ми се ухили отново, изправи се и заобиколи коженото канапе. Взе една папка, поставена отстрани на клавишите на компютъра върху бюрото му и я пъхна под мишницата си.

— Нашият човек иска да има разказ за всяко убийство, което е извършил — нещо като писмена памет. В същото време някой интелигентен като Фий би могъл да измисли начин да замъгли тези записки, да ги направи безобидни за в случай, че някой друг ги намери. Ако превърне записките си в нещо като шифър, би постигнал и двете неща.

— Шифър? Искаш да кажеш, като промени имената и датите?

— Точно така. Преорах на микрофилм вестника на Алънтаун от средата на седемдесетте. И в броевете от май 1978 попаднах на много сходно убийство.

— През същия месец след една година.

— Името на жертвата е Джуди Ролин. Достатъчно сходно с Джейн Райт, за да го напомня, но толкова различно, че е равносилно на добра маскировка — той извади папката изпод лакътя си, отвори я и извади листа хартия най-отдолу. После се приближи към мене и ми подаде папката. — Погледни.

Отворих папката, в която имаше копия от три вестникарски страници. Том беше оградил една история на всяка страница. Страниците бяха в намален мащаб и шрифтът едвам се четеше без лупа. На първа страница историята беше за трима юноши, които намират трупа на млада жена, убита с нож и захвърлена зад една изоставена фабрика за стомана. Втората история даваше името на жената — Джуди Райт, двайсет и шест годишна фризьорка от салона „Хай тоун хеър“, която за последен път била видяна заедно с двама приятели, които си бяха отишли, оставяйки я сама. Третата статия, озаглавена ОБРЕЧЕНА ОТ ЖИВОТА НА СКОРОСТНАТА ОТСЕЧКА, беше пикантно описание както на Джуди, така и на „Кукис“. Убитата бе злоупотребявала както с наркотици, така и с алкохол, а за бара се казваше, че бил добре известна явка за наркотрафиканти и техните клиенти.

Последната статия беше АРЕСТУВАНИЯТ УБИЕЦ НА МОМИЧЕТО НА СЛАДКИЯ ЖИВОТ СЕ САМОУБИВА В ЗАТВОРА. Реймънд Бледсоу, барман от „Кукис“, се беше обесил в килията си, след като беше признал за убийството на госпожа Ролин. Информатор на полицията беше доставил информацията, че Бледсоу редовно е снабдявал жертвата с кокаин, а дамската чанта на госпожа Ролин беше открита в багажника на колата му. Инспекторът, натоварен с разследването, беше казал: „За жалост, невъзможно ни е да осигурим денонощно наблюдение на всеки, който изрази желание да прекара останалата част от живота си в затвора“. Името на инспектора беше Пол Фонтейн.

Върнах листа на Том, който го пъхна в папката си.

— Пол Фонтейн — казах. Усетих странно чувство на разочарование.

— Така изглежда. Ще направя още някои проверки, но… — Том сви рамене и разпери ръце.

— Толкова е бил сигурен, че няма никога да го хванат, че дори не си е сменил името, идвайки в Милхейвън — изведнъж си спомних последния път, когато бях видял Фонтейн. — Господи, аз го попитах дали е чувал за „Елви холдингс“.

— Той все още не знае колко ние знаем. Фонтейн иска просто да се махнеш от града. Ако нашият приятел в Танджънт разпознае Франклин Бачълър в него, тогава ще имаме истинско оръжие в ръцете си. А може би ще успееш да вместиш и едно посещение на Джуди Ледъруд.

— Предполага че имаш снимка — казах.

Том кимна, отиде пак до бюрото си и извади плик за писма.

— Изрязах я от „Леджър“.

Отворих плика и извадих снимката на Пол Фонтейн, застанал пред къщата на Уолтър Драгонет сред много други полицаи. После пак погледнах към Том и казах, че Джуди Ледъруд едва ли ще повярва, че й показвам снимката, за да уредя застрахователен въпрос.

— Оставям това на тебе — каза Том. — Имаш добре развито въображение, нали?

Последното нещо, което ми каза, преди да затвори вратата, беше:

— Внимавай.

Не вярвам да имаше предвид шофирането в мъглата.

Част девета
Едуард Хабъл

1

Самолетът за Танджънт, Охайо, излетя в дванайсет и петдесет и пет, с почти два часа закъснение. През по-голямата част от сутринта аз си мислех, че никога няма да излети и непрестанно се обаждах на летището да проверявам дали не са отменили полета. Млад мъж на гишето за билети ме увери, че макар и някои пристигащи самолети да са били отклонени към други аерогари, проблеми с излитащите нямало. Така че докато Джон поръчваше такси към предградията, за да вземе колата на жена си, аз карах към летището с шеметни четиридесет километра в час, отминах двама, които бяха изкривили парапета, без самият аз да го изкривя, и оставих понтиака на дългосрочния паркинг.

Пътниците за нашия полет се качиха в единайсет без четвърт и след петнайсет минути пилотът обяви, че от кулата щели да се възползват от намаляването на мъглата, за да осъществят кацането на един самолет, който обикалял над нас от няколко часа. Той се извини за закъснението, но каза, че то няма да трае повече от тридесет минути.

След един час стюардесата предложи безплатни напитки и допълнителни пакетчета със запечатани в мед ядки. Аз прекарах времето, изчитайки двата последни броя на „Леджър“, които носех със себе си.

Смъртта на Уилям Рицман, който беше също Били Риц, заемаше само десет сантиметра на пета страница във втората секция на вчерашния вестник. В джобовете на костюма му бяха намерени пат грама кокаин, разделени на една дузина от по малки количества и двойно увити в найлонови пликчета за лекарства. Инспектор Пол Фонтейн, интервюиран от местопроизшествието, допускаше, че Рицман е бил убит по време на продажба на наркотици, макар че и други възможности щели да бъдат разгледани. Запитан за думите, изписани над тялото, Фонтейн беше отговорил: „Засега смятаме, че това е опит да се подведе следствието.“

На следващия ден двама редовни клиенти на „Хоум плейт лаундж“ си бяха спомнили, че са видели Били Риц заедно с Франки Уолдо. Джефри Боу разглеждаше живота на Франки Уолдо и правеше някои заключения, които много внимателно, в рамките на три дълги колони, избягваше да изрече. През последните петнайсет години местната компания „Айдахо“ беше загубила състезанието с някои национални дистрибутори, организирани във вертикални конгломерати; въпреки това заплатата на Уолдо се беше утроила до 1990 година. В средата на осемдесетте той беше закупил къща с дванайсет стаи върху парцел от шестнайсет декара в Ривъруд; след една се беше развел с жена си, беше се оженил за петнайсет години по-млада жена и беше закупил двоен апартамент в сграда на брега на езерото.

Източникът на това богатство беше придобиването на „Риид & Армър“, конкурентна компания за месо, която се беше дезорганизирала след като нейният президент Джейкъб Рийд изчезва през февруари 1983 — Рийд беше излязъл за обяд един ден и беше изчезнал безследно. Уолдо мигновено беше излязъл на сцената, беше купил разпадащата се компания за частица от истинската й стойност и беше слял двете фирми. Именно операциите на тази нова компания бяха събудили подозренията на различни служби за регулация, както и на данъчните власти.

Много лица, които предпочитаха да останат анонимни, свидетелстват, че от края на 1982 година са виждали Уилям Рицман, известен като Били Риц, по ресторанти, барове и нощни клубове заедно с господин Уолдо. Бих се обзаложил на едногодишните проценти от продажбата на книгите ми, че всички тези много лица са Пол Фонтейн, който пренаписваше историята, за да породи подозрението, че Били Риц е убил Джейкъб Рийд, та Риц и Уолдо да могат да перат пари от наркотици посредством процъфтяваща компания за месо.

На мене ми се струваше, че Уолдо е просто човечец, който е харчел прекалено много пари за глупости. Поради това в един момент е направил грешката да се обърне към Били Риц, за да се измъкне от ямата, в която е затънал. Оттук насетне той е жертва с бляскав апартамент и изглед към езерото. Пол Фонтейн е накарал Били Риц да убие Уолдо по начин, който напомня методите на мафията. Намирането на тялото на Били изглеждаше като разправа на големите наркотрафиканти с малките. Чудех се дали някой друг освен мене щеше да се запита защо крупен наркотрафикант като Били Риц ще се разхожда с разделени дози от по един или половин грам по джобовете.

След като си напомних сам, че все още нямам доказателства относно това дали Пол Фонтейн е наистина Фий Бандолайър. Това отчасти беше причината, поради която седях на задържания от мъглата полет и очаквах полета към Охайо. И дори не исках Фий да е Пол Фонтейн — Фонтейн ми харесваше.

2

Самолетът излетя сред лепкав слой мъгла, който скоро се трансформира в тъмна вълна. После изскочихме от мекия лепкав мрак сред сияйна светлина. Самолетът направи широк кръг във внезапната светлина и аз погледнах към Милхейвън през малкото прозорче. Мръсно, набръчкано одеало лежеше върху града. След десет минути одеалото започна да пропуска снопове светлина. След още пет минути земята под нас се откри ясна и зелена.

Радиоточките над нас засъскаха и запукаха. Невъзмутимият глас на пилота разряза смущенията.

— Може би ще ви е интересно да знаете, драги пътници, че излетяхме от Милхейвън, точно преди управлението на полетите да реши да прекрати всички операции до второ нареждане. Това преобърнато гърне, което причини всички тия грижи, не ще да се вдигне, така че аз ви поздравявам, задето не сте избрали по-късен полет. Благодаря ви за търпението.

След един час кацнахме на аерогара, която имаше вид на ранчо с кула. Пресякох дълга чакалня с редица от пластмасови столове до обществените телефони и набрах номера, който Том Пасмор ми беше дал. След пет-шест иззвънявания отговори дълбок глас, треперещ от напрежение.

— Вие ли сте писателят, с когото разговарях? Бихте ли описал как сте облечен?

Казах му.

— Носите ли документите за освобождаване от армията?

— Не, господине — казах. — Това влизаше ли в уговорката ни?

— А как да позная дали не сте някой миролюбец?

— Имам истински белези — казах.

— В какъв лагер бяхте настанен и кой беше командващия офицер там?

Беше като да разговаряш с Гленрой Брейкстоун.

— Лагера Крандол. Командващият офицер беше полковник Харисън Пфлъг, — след секунда добавих — известен като Тенекиения човек.

— Елате да ви огледам.

Той ми даде множество сложни указания, които включваха един търговски център, малка червена къща, голяма скала, черен път и електрифицирана ограда.

На гишето за коли под наем подписах всички възможни видове застраховка и взех ключовете на един крайслер. Младата жена ми махна с ръка към стъклената врата, зад която се простираше нещо, което имаше вид на двукилометров паркинг.

— Редица Д, място 20. Не може да я сбъркате. Червена е.

Изнесох куфарчето си на слънцето и пресякох паркинга, докато стигнах до вишневочервена кола с размерите на малък параход. Липсваше й само опашка от миеща мечка на антената и двойка пухкави зарчета на предното стъкло. Отворих вратата и изчаках обикновената жега да се процеди в пещта на вътрешността. Когато влязох, колата миришеше като кутия от „Макдоналдс“.

След четиридесет минути най-сетне свърнах към една скала, малко по-малка от тази, която си бях харесал първоначално, намерих черния път, който се изгубваше сред нивите и подкарах гумите на Крайслера по коловоза, докато пътят се раздели на две. Единият отиваше към далечна фермерска къща, другият се гмурваше наляво в дъбова гора. Взрях се сред дърветата и видях проблясъци от жълто и метал. Поех наляво.

Огромни жълти ленти бяха завързани около дърветата на височината на човешки ръст, а върху високата решетеста метална ограда, която минаваше пред тях, беше поставен надпис в черно и бяло: ОПАСНО ЕЛЕКТРИФИЦИРАНА ОГРАДА ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО. Излязох от колата и приближих оградата. На двайсетина метра след нея черният път свършваше при бял гараж. До него стоеше квадратна триетажна бяла къща с издигната веранда и изрязани колони. Натиснах копче на кутията за домофона до портата.

Същият дълбок, тревожен глас прозвуча от кутията.

— Закъсняхте малко. Изчакайте, сега ще ви отворя.

Кутията забръмча и аз бутнах портата.

— Затворете портата зад себе си — нареди гласът.

Вкарах колата, излязох и затворих портата след себе си. Електронната ключалка вкара на мястото му лост с размера на юмрука ми.

Преди да бях спрял колата, на верандата се появи прегърбен старец в бяла риза с къси ръкави и с папионка на точки. Той закуцука по верандата, махайки ми с ръка да спра. Загасих мотора и зачаках. Старецът ми хвърли свиреп поглед и стигна до стълбите, които се спускаха до моравата. Подпирайки се на перилото, той успя да слезе по стълбите. Отворих вратата и се изправих.

— Добре — каза той. — Направих проверка. Полковник Пфлъг е бил командващ офицер на лагера Крандол до седемдесет и втора. Но трябва да ви кажа, че имате вкус към доста крещящи превозни средства.

Това не беше майтап — Хабъл нямаше вид на човек, който някога си е губил времето за хумор. Той застана на около метър от мене и погледна накриво колата. Малките му черни очи се присвиха от отвращение. Имаше широко, плоско лице с къс, закривен нос като човка на бухал. Пигментни петна покриваха темето му.

— Взех я под наем — казах и протегнах ръка.

Той насочи отвращението си към мене.

— Бих искал да видя нещо в тази ръка.

— Пари ли?

— Документ за самоличност.

Показах му шофьорската си книжка. Той се наведе толкова дълбоко, че носът му почти допря пластмасовата опаковка.

— Мислех, че сте от Милхейвън. Това е Илиной.

— Отседнал съм там за известно време — казах.

— Странно място за отсядане — той се изправи, докъдето можеше, и се облещи срещу ми. — От къде научихте името ми?

Казах му, че съм преглеждал вестниците на Танджънт от шестдесетте години.

— Да, имаше ни във вестника. Безотговорност, чиста и проста. Кара човек да се замисли за патриотизма на тези хора, нали?

— Може би не са разбирали какво правят — казах.

Той отново ми се облещи.

— Не се залъгвайте. Тези комунистически марионетки поставиха бомба точно под входната ни врата.

— Трябва да е било ужасно за вас.

Той не обърна внимание на съчувствието ми.

— Трябваше да видите омразните писма, които получавах — хората крещяха по мене на улицата. Мислеха си, че вършат някакво добро.

— Хората имат различни гледни точки — казах.

Той плю на земята.

— Чистите са винаги с нас.

Усмихнах му се.

— Е, добре, елате. Имам пълни архиви, както ви казах по телефона. Всичко е в пълен ред, за това не се притеснявайте.

Тръгнахме бавно към къщата. Хабъл каза, че се е изнесъл от града и си построил електрическата ограда през 1960-та.

— Принудиха ме да живея насред полето — каза той. Ще ви кажа нещо, в този офис никой не прониква, ако не почита американското знаме.

Той се затътрузи по стълбите, поставяйки и двата си крака на всяко стъпала, преди да се заеме със следващото.

— Някога държах пушка до предната си врата — каза той. — И бих я използвал. В защита на родината си.

Стигнахме до верандата и запълзяхме към вратата.

— Казахте, че имате белези?

Кимнах.

— Какви?

— От парчета от мина — казах.

— Покажете.

Свалих якето си, разкопчах ризата си и я дръпнах от раменете си, за да му покажа гърдите си. След това се обърнах да види гърба ми. Той се дотътри напред и аз усетих дъха му по гърба си.

— Добра работа — каза той. — Сигурно още имате неизвадени парчета.

Гневът ми се стопи, когато се обърнах и видях, че очите му са навлажнени.

— Да, отвреме-навреме задействам детекторите на метал — казах.

— Влизайте сега — Хабъл отвори вратата. — И ми кажете с какво мога да ви помогна.

3

В претъпканата предна стая на старата фермерска къща доминираше дълго дървено бюро, пред и зад което имаше фотьойли с високи облегалки. Американското знаме стоеше между бюрото и стената. Писмо с герба на Белия дом беше сложено в рамка зад бюрото. Останалата част от стаята беше запълнена от канапе, разнебитен люлеещ се стол и ниска масичка. Люлеещият се стол беше обърнат към телевизор, поставен на най-ниската полица на шкаф, запълнен с книги и големи томове, които имаха вид на архивите от неговия тежкобоен бизнес.

— Каква е книгата, която искате да напишете? — Хабъл застана зад бюрото и изохка лекичко. — Интересувате се от някои момчета, с които сте служили заедно?

— Не е точно това — казах аз и наговорих разни неща за това как бойният опит се е отразил в няколко представителни случая.

Той ме изгледа с подозрение.

— Това няма да бъде, надявам се, куп лъжи, които да показват нашите ветерани като банда престъпници.

— Разбира се, че не.

— Защото те не са. Хората продължават да дрънкат за следвоенното травматично незнамкакво, но всичко това е измишльотина на журналистите. Мога да ви разкажа за момчетата от самия Танджънт, които се върнаха от войната така чисти, както при влизането им в армията.

— Интересува ме една много специална група — каза аз, без да уточнявам, че това е група от един човек.

— Разбира се, ще се интересувате. Нека ви кажа за едно момче, Мич Карвър, син на един тукашен пожарникар. Оказа се много добър войник от въздушно-десантните сили — и той ми разказа история, чиято поука изглежда беше, че Мич се връща от Виетнам, оженва се за учителка, става пожарникар, също като татко си и се сдобива с двама чудесни синове.

След като синовете бяха показани като значка за заслуги, аз казах:

— Доколкото разбирам, имате списъци на доброволците от вашия район.

— И защо не? Винаги се постаравах да се срещна лично с момчетата, които се записваха като доброволци. Добри, добри момчета. Гордеех се с тях. Искате ли да видите имената им?

Той направи жест към редицата от томове.

— Вижте, записал съм името на всяко от тези момчета. Наричам това моята Проверка на Честта. Донесете ми две от тези книги, ще ви покажа.

Изправих се и отидох до етажерката.

— Може ли да видим списъка от 1961 година?

— Ако искате да видите нещо, донесете ми тома от 1968 година — това е цяла хроника сама по себе си, има милиони добри истории в нея.

— Аз работя върху 1961 — казах.

Жлъчното му лице се изкриви в усмивка. Един крив стар пръст бодна въздуха по посока мене.

— Бас държа, че това е годината, през която вие сте влезли в армията.

Бях получил повиквателна през 1967.

— Отгатнахте — казах.

— Мене не можете да ме излъжете. Шестдесет и първа е втория по ред том.

Издърпах тежката книга от лавицата и я донесох на бюрото му. Хабъл отвори корицата с церемониален замах. На първата страница с широки движения бе изписано в черно: ПРОВЕРКА НА ЧЕСТТА. Той заразлиства страниците, изпълнени с имена, докато стигна до 1961 година, след което започна да движи пръста си по реда на набора със същите широки движения на писалката на Хабъл.

— Бенджъмин Грейди — каза Хабъл. — Ето човек за вашата книга. Едро, хубаво момче. Взехме го веднага след средното училище. Писах му на два-три пъти, но писмата никога не стигаха. Пишех до много от моите момчета.

— Знаехте ли къде е изпратен?

Той ми хвърли поглед.

— Специално се интересувах. Грейди се завърна през шестдесет и втора, но не остана за дълго. Отиде в колеж в Ню Джърси и там се ожени за еврейско момиче, така ми каза баща му. Виждате ли? — той прокара пръста си по реда до мястото, където беше записал Н. ДЖ.

Пръстът му отново се плъзна по колоната.

— Ето ви още едно момче. Тод Лемън. Работеше в сервиза на Бъд тук в града, най-сладкото момченце, което можете да си представите. С дух. Още си го спомням на лекарския преглед — когато докторът го попита за наркотици, той каза „Моето тяло е моят храм, сър“ и всички други момчета в редицата се разсмяха — от възхищение.

— Вие присъствахте на лекарските прегледи, така ли?

— Тъкмо там се срещах с момчетата, които постъпваха — каза той, като че ли това трябваше да се разбира от само себе си. — Винаги, когато имаше преглед, оставях работата си на чиновниците и отивах там. Не мога да ви опиша колко вълнуващо беше да се видят всички тези чудесни момчета, надарени… Господи, гордеех се с всички тях.

— Имате ли отделен списък на доброволците?

Въпросът ми го възмути.

— Що за летописец бих бил, ако нямах? Това, в края на краищата, е отделна категория.

Помолих го да видя този списък.

— Е, ще изпуснете някои чудесни, доблестни момчета, но… — той обърна още една страница. Под заглавие ДОБРОВОЛЦИ имаше колона от около двайсет и пет имена.

— Ако ме оставите да ви покажа 1967 или 1968 ще имате много по-голям избор.

Погледът ми се плъзна по списъка и сърцето ми спря някъде на втората трета от колоната, когато стигнах до Франклин Бачълър.

— Мисля, че съм чувал за един от тези мъже — казах.

— Боби Артър? Знаете го, разбира се. Голям играч на голф — беше професионалист за около две години след войната.

— Имах предвид този — показах му името на Бачълър.

Той се наведе и се взря в името и лицето му светна.

— Това момче, о, да. Много, много специален случай. Отиде в Специалните части, имаше чудесна кариера. Един от нашите герои — той сияеше. — Какво момче само. Винаги съм си мислел, че с него е свързана някаква история.

Би ми я разказал и без да го питам.

— Не го познавах — разбира се, не познавах повечето от моите момчета, но не бях дори чувал за фамилия Бачълър, която да живее в Танджънт. Ей Богу, мисля дори че прегледах телефонния указател, когато се прибрах оная вечер. Имах чувството, че той е едно от ония момчета, които постъпват под друго име. Но нищо не казах — оставих момчето да мине. Знаех какво прави.

— А какво правеше той?

Хабъл понижи глас.

— Момчето се спасяваше — той ме погледна и кимна. Повече от всякога имаше вид на бухал.

— Спасяваше се? — чудех се дали Хабъл е смятал, че Фий се крие от арест. Той не би могъл дари да започне да си представя престъпленията, които Фий беше извършил: всичките негови „момчета“ бяха за него така безгрешни, както и собствената му представа за себе си.

— Това момче е било тормозено. Веднага ги видях — малките кръгли белези по гърдите. Едно от тия неща, от които ти призлява. Като си помислиш, че собствената майка или баща биха могли да направят такова нещо на малкото хубаво момченце.

— Наранили са го?

Гласът му почти премина в шепот.

— Горили са го. С цигари. Така че да останат белези. — Хабъл разтърси петнистата си глава, взирайки се в страницата. Ръцете му бяха разпрострени върху имената, сякаш искаше да ги скрие. Може би просто обичаше да ги докосва. — Докторът го попита за белезите и момчето каза, че паднало върху бодлива тел. Но аз знаех — виждах. Бодливата тел не оставя такива белези. Малки, като монети. Лъскави. Знаех какво се е случило с това момче.

— Имате великолепна памет.

— Аз често преглеждам тези летописи, докато си стоя тук сам. — Лицето му придоби сурово изражение. — Вече съм толкова слаб, че не винаги мога да свалям томовете сам, имам нужда от малко помощ.

Той премести ръцете си и се вгледа в страницата.

— Сигурно искате да запишете някои от имената на моите момчета.

Оставих го да прочете половин дузина имена от доброволците и наборниците и ги записах в бележника си. Те всички все още живеели в Танджънт, каза той, и аз не бих имал проблеми да ги открия в телефонния указател.

— Мислите ли, че ще можете да разпознаете Франклин Бачълър на снимка?

— Може би. Носите ли?

Отворих куфарчето и извадих плика. Том беше изрязал надписа. Поставих снимката върху списъка с имената и Хабъл се наведе така, че носът му едва не опря в нея. Той движеше главата си нагоре-надолу по фотографията, сякаш я душеше.

— Полицай — каза той. — Присъединил се е към силите на реда.

— Да — казах.

— Ще запиша това в книгата си.

Гледах как петносаната глава се мести насам-натам по фотографията. Оскъдни сиви косми растяха по нашареното му теме.

— Да, мисля, че сте прав — каза той. — Със сигурност това може да е момчето, което срещнах в центъра за новобранци — той примигна към мене. — Добре се е развил, нали?

— Кой е той?

— Няма да ме хванете — каза той и заби върна на десния си показалец точно върху лицето на Пол Фонтейн. — Ето го, това е момчето. Да. Франклин Бачълър. Или каквото там е истинското му име.

Прибрах снимката в куфарчето си и му благодарих за отзивчивостта.

— Бихте ли ми направили една услуга, преди да тръгнете?

— Разбира се — казах.

— Свалете ми, моля ви, томовете от 1967 и 1968 година. Бих искал да си припомня някои от моите момчета.

Извадих книгите от лавицата и ги поставих на бюрото му. Той разпростря ръцете си върху тях.

— Знаете ли какво, натиснете клаксона на тая лъскава кола, когато стигнете до портата. Аз ще натисна бутона.

Когато излязох на верандата, видях, че той вече е забил човката си в колоната от имена.

4

Все още имах два часа до полета за Милхейвън, а Танджънт беше само на три километра от летището. Карах, докато стигнах до улици с красиви къщи, разположени дълбоко навътре сред зелени морави. След известно време тихите улички ме отведоха в една част на града, застроена с четириетажни сгради за офиси и старомодни магазини.

Паркирах на едно площадче с фонтан и обиколих площадчето, докато намерих ресторант. Сервитьорката ми поднесе кафе и телефонния указател. Взех указателя в телефонната кабина близо до кухнята и се обадих на Джуди Ледъруд.

Същият треперлив глас, който бях чул у Том, каза „ало“.

Не можех да си спомня името на застрахователната компания, която Том беше измислил.

— Госпожо Ледъруд, спомняте ли си обаждането преди няколко дни от милхейвънския клон на нашата застрахователна компания?

— О, да, спомням си — каза тя. — Господин Бел? Помня, че разговарях с него. Става дума за застраховката на зет ми.

— Бих искал да дойда да разговарям с вас по въпроса — казах.

— Аз не знам какво да ви кажа. Открихте ли моя племенник?

— Той може би си е сменил името — казах.

В течение на десет секунди тя не отговори.

— Просто не се чувствам удобно от цялата тая работа. Откакто разговарях с господин Бел, не съм престанала да си мисля. — Още една пауза. — Казахте ли ми името си?

— Господин Андърхил.

— Мисля, че не трябваше да казвам тия неща на господин Бел. Не знам какво точно е правило момчето — не ми е удобно. Никак.

— Разбирам — казах. — Един разговор днес следобед би могъл да помогне и на двама ни.

— Синът ми каза, че никога не е чувал застрахователните компании да действат по такъв начин.

— Ние сме малка семейна фирма — казах. — Някои условия ги има само при нас.

— Какво беше името на вашата компания, господин Андърхил?

И тогава, слава Богу, името ми изникна.

— Застрахователна компания на Средните Щати.

— Ами просто не знам.

— Ще отнеме една-две минути — трябва да хвана полета за Милхейвън.

— Изминал сте целия този път само за да ме видите? Заповядайте тогава.

Казах, че идвам всеки момент, затворих и показах адреса на сервитьорката. Указанията й ме отведоха обратно по пътя, по който бях дошъл.

Когато стигнах до старческия дом, дадох си сметка, че предишния път съм го помислил за начално училище. Беше дълга ниска сграда от бледожълти тухли с големи прозорци от двете страни на входа. Паркирах пред надписа ЦЕНТЪР ЗА ВЪЗРАСТНИ ХОРА „ХУБАВ ДОМ“ и тръгнах към бетонната площадка под широко червено платнище. Електронната врата се отвори и от нея лъхна хлад.

Жената на бялото гише се усмихна, когато я попитах дали би могла да ми помогне. Казах й, че искам да видя госпожа Ледъруд.

— Хубаво ще е за Джуди да има посещение — каза тя. — Роднина ли сте?

— Не, приятел — казах. — Току-що разговарях с нея по телефона.

— Джуди е в Синьото крило, надолу по коридора след големите врати. Шеста стая отдясно. Мога да повикам някой да ви заведе.

Казах й, че ще се оправя сам, прекосих коридора след големите врати и отворих ярко синята врата. Две сестри в униформи стояха в сестринската стая. Едната от тях ме приближи.

— Търсите някого от живеещите тук ли?

— Джуди Ледъруд — казах.

Тя се усмихна и ме поведе покрай сестринската стая към една отворена врата и към една стая с болнично легло, над което имаше табло, претъпкано със снимки на млада двойка и две руси момченца. Една старица в щампована рокля седеше на дървен стол пред бюрото до блесналия прозорец в дъното на стаята. Светлината зад нея затъмняваше лицето й. Алуминиева подпора за ходене бе изправена до краката й.

— Джуди, имаш гост — каза сестрата.

Бялата й коса сияеше на светлината от прозореца.

— Господин Андърхил?

— Радвам се да се запозная с вас — казах аз и пристъпих към нея. Тя вдигна лице, показвайки ми млечното було на двете си очи.

— Не ми харесва тая работа — каза тя. — Не искам да бъда възнаградена за нещастието на племенника си. Ако момчето е в беда, няма ли самият той да има нужда от пари?

— Може да се окаже, че не съществува такъв проблем — казах. — Може ли да седна за секунда?

Лицето й продължаваше да е извърнато към вратата. Ръцете й се извиваха в скута й.

Преди да седна, тя попита:

— Знаете ли къде е племенникът ми? Бих искала да разбера това.

— Искам да ви попитам нещо.

Тя се обърна за кратко към мене, после отново към вратата.

— Не знам какво да ви кажа.

— Докато племенникът ви живееше при вас, забелязахте ли някакви белези по тялото му. Малки кръгли белези?

Тя притисна устата си с ръка.

— Важно ли е това?

— Да — казах. — Разбирам, че въпросът ми е тежък.

Тя свали ръката си и поклати глава.

— Фий имаше белези по гърдите. Никога не ми каза как ги е получил.

— Но вие се досещахте.

— Господин Андърхил, ако има някаква истина в цялата тая дандания, кажете ми къде е.

— Вашият племенник е бил майор от Зелените барети и герой — казах. — Загинал е като водач на група със специална мисия през 1972 година.

— О, господи! — тя повтори и потрети. След това започна да плаче тихичко, без да се помръдва. Извадих хартиена кърпичка от кутията на тоалетката, подадох й я и тя започна да бърше очите си. — Така че няма да има никакъв проблем с парите — казах.

Аз печеля неприлично много пари от писането — е, не колкото Сидни Шелдън или Том Кланси, но доста все пак, проблем, който обсъждам само с менажера и счетоводителя си. Нямам семейство и нямам за кого да харча, освен за себе си. Направих това, което бях решил да направя още в самолета, в случай че със сигурност науча, че Фий Бандолайър беше станал Франклин Бачълър — извадих чековата си книжка от куфара и написах чек за пет хиляди.

— В момента мога да ви дам личен чек — казах. — Не е съвсем редно, но няма защо да ви карам да чакате нашето счетоводство да обработи всички документи, аз ще получа парите си от господин Бел.

— О, чудесно — каза тя. — Не съм и сънувала — знаете ли, това, което ме прави толкова щастлива е, че Фий…

— И аз съм щастлив заради вас. — Сложих чека в ръката й. Тя го стисна заедно с кърпичката и отново изтри очите си.

— Джуди! — в стаята нахлу мъж в тесен лъскав костюм. — Извинявай, че не успях да дойда веднага, но ме задържаха на телефона. Добре ли си?

Преди тя да отговори, той се извърна бурно към мене.

— Бил Бакстър. Отговарям за счетоводството. Кой сте вие и какво правите тук?

Изправих се и му казах името си.

— Ако госпожа Ледъруд ви е казала за нашия предишен разговор…

— И още как, така че омитайте се от тук незабавно. Идвате с мене в офиса ми и аз ще повикам полиция.

— Господин Бакстър, този човек…

— Този човек е мошеник — каза Бакстър. Той ме сграбчи за рамото.

— Дойдох да дам на госпожа Ледъруд един чек — казах. — Това са парите от една малка застраховка живот.

— Той ми даде чек, наистина ми даде — каза Джуди Ледъруд. Тя го отдели от кърпичката си и го размаха към Бакстър.

Той грабна чека, погледна в мене, после отново в чека, после отново в мене.

— Това е личен чек.

— Не виждам защо госпожа Ледъруд трябва да чака два-три месеца, докато счетоводството ни изплати сумата — казах и повторих твърдението си, че парите ще ми бъдат върнати.

Бакстър отпусна ръце. Над главата му плуваше почти осезаема питанка.

— Това е безсмислица. Чекът ви е от Ню Йоркска банка.

— Аз се занимавам с трудните случаи в моята копания. Бях в Милхейвън, когато изникна проблемът с госпожа Ледъруд.

— Той ми каза за моя племенник — Фий е бил майор във Виетнам.

— От Специалните части — казах. — Той има забележителна кариера.

Бакстър отново се взря в чека.

— Мисля, че ще използвам телефона ти да се обадим в компанията на господин Андърхил.

— Защо не се обидите в банката да проверите дали чекът има покритие? — попитах. — Не е ли това най-важното?

— Вие лично ли й давате тези пари?

— Ако искате, така го кажете.

Бакстър сумтя известно време, после вдигна телефона и поиска справка в Ню Йорк. Той прокара връзката през телефонната централа на дома и поиска да го свържат с управителя на моя клон. Той говори дълго, без да стигне до никъде, и най-сетне каза:

— В ръката ми е чек за пет хиляди, който този човек е дал на една от нашите обитателки. Искам да съм сигурен, че чекът има покритие.

Настъпи дълга пауза. Лицето на Бакстър почервеня.

— Знаех си, че трябва да повикам Джими — каза Джуди Ледъруд.

— Добре — каза Бастър. — Благодаря. Аз лично ще депозирам чека днес следобед.

Той затвори и се вгледа в мене, преди да върне чека на Джуди. Питанката все още висеше над челото му.

— Джуди, ти току-що получи пет хиляди долара, но все още не знам защо. Когато говори най-напред с тази застрахователна компания, казаха ли ти каква сума би трябвало да получиш?

— Пет хиляди — каза тя с едно допълнително притрепване в гласа си.

— Ще изпратя господин Андълхил до вратата — той излезе в коридора и ме изчака да го последвам.

Казах довиждане на Джуди Ледъруд и излязох след Бакстър. Той се разбърза към сините врати и към изхода, като ми отправяше остри въпросителни погледи. Жената на гишето ми махна за довиждане. Щом се озовахме навън, Бакстър извади ръцете от джобовете на лъскавия си костюм.

— Бихте ли могъл да обясните какво направихте току-що?

— Дадох й чек за пет хиляди долара.

— Но вие не работите в застрахователна компания.

— Историята е малко по-сложна.

— Наистина ли племенникът й е бил майор от Зелените барети?

Кимнах.

— От него ли идват парите?

— Би могло да се каже, че той е задължен на много хора.

Той се замисли.

— Мисля, че отговорността ми се простира до тук. Сбогом, господин Андърхил.

Той не ми протегна ръка. Отидох до колата си, а той остана на бетонната площадка под палещото слънце, докато колата ми отмина входа.

5

Върнах ключовете от Крайслера и платих за бензина, който бях изхарчил. Все още имаше половин час за запълване до качването на самолета, така че отидох на телефона да се обадя на Гленрой Брейкстоун.

— Танджънт ли? — попита ме той. — Танджънт, Охайо? Човече, това място е мъртво. През петдесетте свирехме в едно място, което се казваше „Френч куотър“, и собственикът ни плащаше с еднодоларови банкноти.

Попитах го дали ще мога да се отбия при него, след като се върна в Милхейвън.

— Кога точно?

Казах му, че ще бъда там след около два часа.

— Стига да е преди осем — каза той. — След това имам да свърша една малка работа.

След това набрах номера на Том Пасмор със слаба надежда, че е станал вече. Когато машината отговори, започнах да описвам това, което бях научил от Едуард Хабъл и Джуди Ледъруд. Той вдигна преди да успея да кажа две изречения.

— Тоя случай ми обърка дневния режим — каза той. — Легнах си около час, след като ти си тръгна, и станах по обяд да си поиграя с машините още малко. Та, открил си, значи?

— Открих, да — и аз му разказах всичко с подробности.

— Ами значи това е — каза той, — но все пак искам да поизследвам още малко, просто да видя дали няма да изскочи още нещо интересно.

След това му казах, че съм дал чек на Джуди Ледъруд.

— Не думай! Не, не, не! — той се смееше. — Слушай, ще ти платя веднага щом се върнеш.

— Том, не те критикувам, но просто не можех да я зарежа по такъв начин.

— За какъв ме мислиш? Аз й изпратих вчера чек за пет хиляди — той отново започна да се смее. — Тя ще обикне от сърце застрахователната компания на Средните Щати!

— По дяволите! — казах.

Той още веднъж ми предложи да ми плати парите.

— Една добронамерена лъжа не бива да ти струва десет хиляди — казах.

— Но това беше моя добронамерена лъжа — той още се смееше.

Говорихме още няколко минути. В Милхейвън все още имаше гъста мъгла и на „Месмър авеню“ бяха започнали дребни безредици. Засега все още никой не беше пострадал.

Попитах един жизнерадостен блондин на информационното гише дали ще има отлагане на полета. Той отговори, че нямало проблеми.

Двайсет минути след излитането пилотът обяви, че атмосферни затруднения в Милхейвън ще отклонят нашия полет до Милуоки, където бихме могли или да изчакаме времето да се оправи, или да потърсим други свързващи полети.

В около седем без петнайсет кацнахме на „Мичъл фийлд“ в Милуоки, където друг жизнерадостен блондин ни каза, че ако останем в залата за заминаващите, ще можем да продължим към първоначалната си цел след не по-малко от час. Бях загубил вярата си в жизнерадостните блондини, прекосих залата за заминаващите, повлякох се през серия от коридори, взех ескалатор надолу и наех отново кола. Тази беше метално сив Форд Галакси и миришеше само на нова кожена тапицерия. Използват спрейове с такава миризма като освежител на въздуха в колите.

6

На юг от Милуоки градът се сплесква в километри от предградия, след което се отваря в откритите нивя на изконния Среден Запад. След като пресякох границата с Илиной, слънцето продължаваше да огрява обширните жълто-зелени поля и покрай пътя се рекламираха високодобивни торове и супер-ефективни препарати за пръскане. Стада от крави стояха неподвижно сред огромни пасища. След двайсет и пет километра въздухът помрачня и скоро след това между колите пред мене започнаха да се носят парцали от мъгла. След това нивята изчезнаха в смътната сивота. Запалих светлините си за мъгла, когато един джип Чероки на стотина метра пред мене се превърна в две мънички червени очички. Оттук насетне започнахме да пълзим с петдесет километра в час. Първият изход към Милхейвън изскочи пред мене от нищото, така че едвам успях да свърна. След това десеминутният път до летището ми отне половин час и беше вече седем и половина, когато успях да намеря паркинга за коли под наем. Влязох в аерогарата, върнах ключовете и прекосих шосето и един дълъг павиран участък към гаража за дългосрочно паркиране.

На втория етаж имаше двайсет-трийсет коли, паркирани на големи промеждутъци по сивия цимент. Над главата ми крушки в метални решетки осветяваха циментените колони и яркожълтите маркировъчни линии. Знаците за изхода пламтяха в червено през празното пространство. Запалих светлините на Понтиака и тръгнах към завоя преди рампата. Още една двойка фарове блесна в здрача. Когато спрях да платя на гишето, два снопа жълта светлина изпълзяха по рампата зад мене.

Изчаках на стопа достатъчно дълго, за да съм сигурен, че нищо не идва, натиснах газта и клаксона едновременно и се врязах в средната лента. Огромен светещ знак ВНИМАНИЕ МЪГЛА 40 КМ/Ч се появи отстрани на пътя. Щом достигнах осемдесет километра в час, задните светлини на едно комби изскочиха пред погледа ми и аз свърнах по най-лявото платно, преди да съм се надънил в озадачената физиономия на един ирландски дребен търговец, който ме зяпаше през задното стъкло. Профучах покрай комбито. Мислех си, че ако карам в стила на Пол Фонтейн още два-три километра, ще мога да уталожа опасенията си, че заместникът на Били Риц ме застига отзад в мъглата. След това си помислих, че навярно никой не ме следи, в края на краищата от гаражите денонощно излизат коли. Намалих на четиридесет в час. В най-лявата лента пред мене изникнаха задни светлини и, бавен като лодка с гребла, аз се върнах в средното платно. Тогава започнах да си въобразявам, че към мене от лепкавата тиня в огледалцето ми пропълзява удушвач, и отново натиснах газта, докато се понесох с шестдесет и пет. Видя ми се опасно бавно. Заобиколих малка синя кола с три врати, която изникна пред мене ярка и внезапна като насън, продължих да ора през къделите от вата, от вълна, от бял тюл и сив тюл и префучах покрай още един проблясващ червен сигнал ВНИМАНИЕ МЪГЛА. Една болка, която не се бе появявала от цели пет години, заяви за себе си в окръжност с около двайсет и пет сантиметров диаметър в горната дясна част на гърба ми.

Добре помнех тази болка, съчетание от парене и пробождане, макар че не е нито едно от двете. Най-общо казано, тя е наследство от металните фрагменти, загнездени в гърба ми, и по-специално — от някакъв облечен в плът тирбушон, от някакъв ръждясал болт, който си пробива път към въздуха като нескопосан труп. Сега го усещах точно на мястото, където дишането на Едуард Хабъл, който така и не беше разбрал защо редиците от полуголи момчета толкова са го омагьосвали, ме беше докоснало, докато той разглеждаше белезите ми. Дъхът на Едуард Хабъл се беше прецедил през кожата ми и беше събудил спящия болт. Сега той се въртеше, пълзеше към повърхността като Лазар, където най-напред един остър ръб, после една тъпа извивка, щяха да се появят някой ден. В продължение на една седмица щях да отпечатвам кървави петна по ризите и чаршафите си.

Намалих, докато се закачих зад един камион. Повлякох се зад него, разтривайки гърба си. Камионът набра скорост. Усещах точния размер на брадвичката, заровена в дъното на плешката ми. Притискането й до облегалката като че ли я успокояваше. Болезненият кръг на гърба ми се сви с половин инч. Погледнах в огледалото, не видях нищо и тръгнах да надминавам камиона.

Изрева клаксон; изсвистяха спирачки. Понтиакът се заклати напред и огромните гуми на камиона изпълниха страничния ми прозорец. Клаксонът отново ревна. Понтиакът се накани най-сетне и полетя напред. Задницата на друга кола изникна пред мене и аз издърпах понтиака в най-лявата лента с прескачащо сърце и със съзнание, изстреляно в чистото пространство на паниката. Дори не я отбелязах. Когато видях пред себе си червени светлини пред мене, забавих и изчаках сърцето ми да се успокои. Тирбушонът в гърба ми отново напомни за себе си. Още няколко възелчета и подутинки започнаха да пулсират. Хабъл ги беше разбудил. В огледалото ми се появиха фарове и аз ускорих с десетина километра. Фаровете нараснаха и станаха по-ярки. Върнах се в средната лента.

Колата зад мене се изравни с моята и се залепи. Помислих си, че би могъл да е някой, ядосан или изплашен от карането ми по метода на Фонтейн. Другата кола се отклони към моето платно и аз дръпнах толкова надясно, че гумите ми застъпваха маркировъчната линия. Другата кола се отклони заедно с мене. Беше тъмносиня, олющена на кафяви петна и със сбръчкана броня зад фара. Ускорявах; ускоряваше и той. Забавях; забавяше и той. Сега той беше на сантиметри от колата ми и сърцето ми отново се запрепъва. Погледнах встрани и видях глава с тъмни къдрици, едри големи рамене и златен отблясък. Другият шофьор гледаше предницата на понтиака. Той завъртя кормилото и колата му застърга моята точно над лявата предна гума.

Отпуснах газта и понтиакът изхвърча в най-дясната лента. Чу се стържене на метал, докато той прокопаваше дълга ивица в бронята ми. Понтиакът рипна напред. Другият също засили, за да ме удари отново, и аз рязко извих встрани. Предупредителните светлини на друг камион полетяха към мене. Когато видях калниците му, излязох от пътя и се затресох по чакъла. Вървях успоредно с камиона около километър, казвайки си, че другият шофьор е помислил, че съм изхвърчал от пътя. Шофьорът на камиона натисна клаксона си. Добре беше, че не се налагаше да чувам какво казва. Рано или късно щях да налетя на изход или на спряла кола, така че излязох напред, докато можех да виждам покрай предницата на камиона и отново се качих на пътя. Шофьорът на камиона отново бясно натисна клаксона си.

Тъмносинята кола отново изплува редом с мене. Този път той ме удари достатъчно силно, та да избие кормилото от ръцете ми. Фаровете на камиона изпълниха огледалото ми. Синята кола се отдръпна встрани, после отново налетя и се вряза в понтиака. Ако ме накараше да забавя или колата ми поднесеше, камионът щеше да ме помете. Едно спокойно гласче насред паниката ми каза, че Фонтейн е научил, че имам билет за Танджънт и е пратил някой да наблюдава понтиака, докато се върна. Същият този глас ми каза, че двамина свидетели ще дадат показания за безразсъдното ми шофиране. Главорезът в синята кола просто щеше да изчезне.

Огромният радиатор на камиона изпълни огледалото ми. Имаше хищен вид. Синята кола се люшна към мене отново, а аз се вкопчих в кормилото и се джаснах в нея, ей-така, заради удоволствието. Помежду ни захвърчаха искри. Усетих вкуса на адреналина. Големият зелен правоъгълник на знака за изход се очерта в мъглата пред мене. Свалих крака си от газта, завъртях кормилото надясно и завих по чакъла. След няколко секунди подскачах по неравния терен. Стоманените прътове на знака отлетяха покрай понтиака, а синята кола отплува в мъглата само на няколко метра от кабината на камиона. Аз се раздрусах по тревата. Дъното на понтиака застърга по камъните. След това през един перваз се озовах отново на шосето и подкарах без да виждам или мисля в продължение на трийсетина секунди. При стопа спрях колата и започнах да се треса.

7

Избърсах лицето си с кърпичка и излязох да видя пораженията. Мъжът в синята кола щеше да бъде принуден да продължи до следващия изход, поне на километър и половина. Беше оставил три дълги сребърни прореза отстрани на колата, беше изкорубил метала между колелото и вратата и беше нанесъл множество назъбвания по продължение на цялата кола. Облегнах се на нея и дишах усилено известно време, наблюдавайки призрачното движение на колите през обгърнатата в мъгла магистрала. След известно време си дадох сметка, че съм на изхода от южната страна на Милхейвън, на двайсет минути път от „Ливърмор авеню“. Въпреки цялото напрежение бях излязъл точно през изхода, към който поначало бях тръгнал. Мисля, че бях забравил накъде съм тръгнал.

Влязох в колата и я насочих към Пигтаун. Хрумна ми обезпокоителната мисъл, че мъжът в синята кола вече е тръгнал към мене.

8

Не погледнах часовника си, докато не видях смътната форма на „Сейнт Олуин“, възвисяващ се над „Ливърмор авеню“. Бях изненадан, че е осем без десет. Времето като че ли едновременно се беше ускорило и забавило. Малките кукички и зъбци в гърба ми пулсираха и горяха и аз продължавах да чувам клаксони и да виждам как синята кола се блъска в мене. Щом видях място за паркиране, обърнах се и спрях. Предната дясна гума се отърка о назъбената броня и цялото тяло на понтиака се тресеше и стенеше.

Пуснах в автомата монети за един час престой. Може би срещата на Гленрой беше отложена; може би посетителят му е бил задържан от мъглата. Имах чувството обаче, че знам за каква среща става дума. Подобни срещи не траят дълго. Заключих колата, потрепервайки в мъглата.

Хотелът беше през две преки. Обгърнах се с ръце да се предпазя от студа, вървейки през тънките слоеве от тюл. Уличните лампи хвърляха слаби жълти ореоли, подобно на японски фенери. Всички магазини бяха затворени, на улицата нямаше жива душа. „Сейнт Олуин“ се отдалечаваше, докато вървях към него, така както планината се отдръпва при приближаването й. Зад мене някакво далечно, мигновено изпукване се закачи за подсъзнанието ми, после замря. Направих още две крачки и отново го чух. Този път разпознах звука от изстрел. Обърнах се и до мене достигна още едно изгърмяване откъм другата страна на долината, малко нещо на юг. Небето имаше бледооранжев оттенък. Ако бях по-близо до „Месмър авеню“, щях да чуя как пожари поглъщат къщи и магазини.

Горещият кръг до дясното ми рамо започна да пее още по-силно, но това беше фантом като болката в отрязан крак. Беше просто спомен, върнат от звука на стрелбата. Пресякох следващата улица в мъглата и тогава стана непоносимо. Точно отстрани, въздигнала два етажа от масивни потъмнели тухли, беше старата пристройка на „Сейнт Олуин“, която сега беше аптека. Отидох до стената, присвих колене и притиснах гърба си о студената стена. След една-две секунди нажежаването и натискът започнаха да намаляват. Истинско облекчение от фантомна болка. Ако можех за един час да остана с гръб, притиснат до студената стена, всички болтове и рибарски кукички щяха да се върнат към ръждивия си сън.

Стоях полуклекнал до стената, когато един къдрокос младок с черна тениска без ръкави и размъкнати черни панталони се появи забързан от малката алея. Той ми отправи бърз, автоматичен поглед, обърна се, после пак ме огледа. Спря се с някаква ленива забавеност. Оттласнах се от стената. Навярно щеше да каже нещо за стрелбата в гетото, която достигаше до нас в този момент.

Той се ухили. Това беше обезпокояващо. Той каза:

— Шибан глупак.

Още по-обезпокояващо. След това направи една крачка към мене и аз го познах. Някъде от другата страна на алеята, зад някой контейнер за боклук или зад някой магазин за алкохол, имаше синя кола с много назъбвания и драскотини по лявата й страна. Той се изсмя, виждайки, че съм го познал.

— Красиво — каза той. — Не мога да го повярвам, но е красиво.

Той погледна нагоре и разпери ръце, сякаш благодареше на бога на лумпените.

— Сигурно сте новият Били Риц — казах. — Старият имаше повече стил.

— Никой няма да ти помогне, лайно такова. Няма къде да отидеш.

Той протегна дясната си ръка зад гърба си, при което мускулите по раменете му изскочиха, и ръката му се появи отново, изпълнена със солидна черна палка с блестящи стоманени наконечници от двата й края. Дълго острие изскочи от кутията. Той отново се ухили. Щеше да е добър денят му, в края на краищата, и шефът му щеше да повярва, че е случил.

Лед изпълни стомаха, дробовете, гърдите ми. Беше страх, доста по-малък от оня, който бях изпитал на шосето, и полезен поради гнева, който го придружаваше. Бях в по-голяма безопасност тук на тротоара, отколкото когато пердашех по окованата в мъгла магистрала. Нищо нямаше да ме връхлети, без да го видя. Бях навярно с двайсет и пет години по-стар от това влечуго и нямах толкова мускули, но на неговата възраст бях прекарал цяло едно лято в една потилня в Джорджия, където трябваше да се справям с отвратителната храна и множество мъже, които ме връхлитаха с ножове и байонети.

Той замахна към мене просто за забава. Не се помръднах. Краката ми стояха заковани. И двамата знаехме, че е прекалено далече, за да може да ме докосне. Той искаше да побягна, за да ме застигне изотзад и да ме хване с лявата си ръка през врата.

Той тръгна дебнешком към мене и аз отпуснах двете си ръце, наблюдавайки ръцете и краката му.

— Божке, ти нямаш нищичко, нямаш въобще никакви ходове — каза той.

Десният му крак се стрелна напред и дясната му ръка се протегна към мене. Усетих прилив на адреналин и ярост и се извъртях наляво. Грабнах китката му с дясната си ръка точно над лакътя. В полусекундата, през която би могъл да направи нещо, за да си възвърне засилката, той извъртя глава и ме погледна в очите. Аз вдигнах дясното си коляно и дръпнах ръцете си надолу с всичка сила. Дори изохках, както ни бяха препоръчвали в Джорджия. Ръката му се разпадна в хватката ми — двете кости се откачиха от лакътя и по-дългата от тях, лъчевата кост, се вряза през кожата на мишницата му като острие. Ножът иззвънтя на тротоара. Той нададе слаб вик на изумление, а аз сграбчих с две ръце предната част на ръката му и я дръпнах, усуквайки я, доколкото можех. Надявах се да я откъсна, но не успях. Може би бях твърде близко до него. Той залитна пред мене и очите му изскочиха. Започна да пищи. Бутнах го на земята, но той вече се свличаше сам. Падна на една страна с присвити колене. Гърдите му бяха напръскани с кръв, кръв бликаше от нащърбената рана на ръката му.

Заобиколих го и взех ножа. Все още пищеше и очите му имаха оцъклен вид. Мислеше си, че умира. Не умираше, но никога нямаше да може да използва пълноценно дясната си ръка. Отидох до него и го ритнах там, където някога е бил лакътя му. Той загуби съзнание.

Огледах се. Не се виждаше жива душа. Коленичих до него и бръкнах в джоба на панталоните му. Намерих връзка ключове и някакви хлъзгави нещица. Хвърлих ключовете в отводнителната шахта, бръкнах отново в джоба му и извадих четири двойно увити малки пластмасови пликчета, пълни с бял прах. Сложих ги в джоба на сакото си. Преобърнах го и пребърках другия му джоб. Имаше тлъст малък портфейл със стотина долара и много имена и адреси, изписани на малки късчета хартия. Разгърнах едно от отделенията и погледнах шофьорската му книжка. Казваше се Никълъс Вънтюра, от улица „Маккини“, на около пет преки западно от „Ливърмор“. Хвърлих портфейла и се отдалечих с крака като от въздух. При следващата пряка се сетих, че още държа ножа му. Хвърлих го на улицата. Той подскочи, издрънча и падна като черно петно в мъглата.

Бях го виждал преди, да чака с трима други мъже около една кръгла маса в дъното на „Синдбадс Кавърн“. Беше част от младите таланти. Тръгнах по „Уидоу стрийт“ и изкачих стъпалата до входа на „Сейнт Олуин“ с въздушните си крака. Усещах гадене и умора, повече гадене, отколкото умора, но все пак достатъчно умора, та да пролежа една седмица. Вместо адреналин, изпълваше ме отврата.

Сухият нощен чиновник ме погледна и после извърна глава с подчертано движение. Отидох до обществения телефон и набрах 911.

— На тротоара отстрани на „Сейнт Олуин“ има ранен човек — казах. — Това е на „Ливърмор авеню“ между Шеста Южна и Седма южна. Нужна е линейка.

Телефонистът ме попита за името ми и аз затворих. С крайчеца на окото си чиновникът ме гледаше как отивам при асансьорите. Когато натиснах бутона, той каза:

— Не можете да се качите, без да минете през мене.

— Ще мина през вас, ако наистина искате това — казах.

Той се премести като привидение към по-отдалечената част на гишето и започна да си играе с купчина хартия.

9

Почуках два пъти на вратата на Гленрой. Нат Коул пееше, а Гленрой извика:

— Идвам.

Гласът му едвам се чуваше през музиката. Вратата се отвори и нетърпеливата усмивка на Гленрой изчезна веднага щом видя лицето ми. Той се надвеси навън и погледна покрай мене да види дали в коридора няма никой друг.

— Ей, човече, казах ти да дойдеш преди осем. Защо не слезеш долу, поръчай си едно питие на бара и после ми се обади от фоайето? Всичко ще ми е наред, но имам нужда от малко време, нали разбираш?

— Всичко е вече наред — казах. — Имам нещо за тебе.

— Имам една лична работа.

Поставих две от пакетчета на дланта си и му ги показах.

— На твоя човек му се случи случка.

Той се дръпна от вратата. Тръгнах към масичката с кутията и огледалцето. Гленрой не ме изпускаше от поглед, докато седнах. Тогава затвори вратата. Виждах предпазливост, загриженост и любопитство в очите му.

— Май ще трябва да изслушам историята — каза той и се приближи към масичката като котка, която пристъпва в непозната стая.

Гленрой седна насреща, постави дланите си върху масичката и се вторачи в мене сякаш съм съседско дете, което неочаквано е проявило подпалвачески склонности.

— Един пораснал малолетен престъпник с името Никълъс Вънтюра ли очакваше? — попитах.

Той затвори очи, щом заговорих, и ме погледна нещастно и съчувствено.

— Мисля, че ти казах да не си търсиш белята. И ти имаше вид като че ли ме разбираш.

— Трябваше да пътувам днес — казах. — Вънтюра ме чакаше. Опита се да ме бутне от магистралата и почти успя.

Гленрой отпусна едната си ръка върху масичката, а с другата притисна бузата си. Искаше отново да затвори очи — би затворил ушите си, ако можеше.

— След това дойдох тук. Паркирах на две преки от хотела. Злополуката стана от това, че той ме видя, когато е идвал насам да ти достави стоката. Лицето му светна.

— Нямам нищо общо с него, освен едно-единствено нещо — каза той. — Не мога да ти кажа нищо за него.

— Той извади нож и се опита да ме убие. Оправих се, както можах. Той няма да говори за това, Гленрой. Ще го е срам. Но и не мисля, че ще го видиш пак.

— Ти му взе стоката?

— Пребърках джобовете му. Така научих името му.

— Би могло да е по-лошо — каза Гленрой. — Но при тези обстоятелства драго ми е, че се качвам на самолета за Ница в други ден.

— За тебе няма опасност. Искам само да ми кажеш едно име.

— Ти си глупак.

— Аз вече знам името, Гленрой. Просто искам да съм сигурен, че всички ръбчета пасват. След това искам да направиш нещо за мене.

Той извъртя глава върху дланта си.

— Ако искаш да си ми приятел, дай ми стоката и не ме набърквай.

— Ще ти я дам — казах. — След като ми кажеш името.

— Бих предпочел да остана жив — каза той. — Не мога да ти кажа нищо. Дори нищо не знам.

Но той се изпъна и придърпа стола си към масата.

— С кой инспектор работеше Били Риц? Кой му е помагал да поставя фалшиви веществени доказателства, след като е убивал?

— Никой не знае това — Гленрой поклати глава. — Някои хора може да са отгатвали, че нещо подобно се случва, но тези хора са внимавали да останат там, където трябва. Това е всичко, което мога да ти кажа.

— Лъжеш — казах. — Ще изхвърля тези лайна в тоалетната — имам нужда от помощта ти, Гленрой.

Той ме гледаше няколко мига, опитвайки се да измисли как да получи това, което искаше, без да се изложи на опасност.

— Били имаше връзки — каза той. — Знаеш ли какво значи това? Той беше навсякъде.

— Какво искаш да кажеш? Че е бил информатор на повече от един инспектор?

— Това е думата — той изглеждаше дълбоко притеснен.

— Не е нужно да ми казваш никакви имена. Просто кимай, когато казвам името на някого, който е познавал Били.

Той предъвква положението известно време, после кимна.

— Бастиан.

Той не реагира.

— Мънроу.

Той кимна.

— Фонтейн.

Той кимна отново.

— Уийлър.

Никаква реакция.

— Хоуган.

Той кимна.

— Боже господи — казах. — А Рос Маккандлис?

Гленрой сви устни и пак кимна.

— А други?

— Хора като Били не разгласяват бизнеса си.

— Нищо не ми каза — отбелязах аз. Това беше далече по-вярно, отколкото ми се щеше да бъде. Гленрой кимна, наистина, когато споменах името на Фонтейн, но не ми даде потвърждението, на което се бях надявал.

— Какво искаш да направя? — попита той. — Да се хвърля пред автобуса ли?

— Искам да ми покажеш 218 стая.

— Пфу — каза той. — Това ли е всичко? Покажи ми какво имаш в джобовете си.

Извадих четирите пакетчета и ги поставих на масата пред него. Гленрой взе всяко от тях и ги провери на тежина, усмихнат.

— Май съм му бил първата спирка за тая вечер. Тук са осем двойни дози. Ник е щял да ги разпредели но по-малки пакетчета, навярно е щял да отдели по малко за себе си от всяка доза.

— Честито — казах.

— Ник още ли е на улицата?

— Обадих се на 911. Вече трябва да е в болница. Ще трябва да прекара там един-два дни.

— Може би и ние с тебе ще останем живи за още известно време, в края на краищата.

— Честно казано, Гленрой, можеше да свърши и иначе.

— Сега вече знам, че си опасен — той се оттласна от масата и се изправи. — Ти каза, че искаш да видиш някогашната стая на Джеймс?

Преди да излезем, той събра пакетчетата и ги постави в дървената кутия.

10

Гленрой натисна копчето за втория етаж и се подпря на дървената облегалка.

— Какво откри?

— Боб Бандолайър е имал син — казах. — След смъртта на жена си той го изпраща у роднини. Мисля, че е започнал да убива хора още като юноша. Става доброволец под фалшиво име и отива във Виетнам. Работил е в няколко полицейски участъка из страната, преди най-сетне да се върне тук отново.

— Много от тукашните инспектори са били във Виетнам.

Асансьорът спря и вратите се отвориха. Пред нас се простираше коридор, боядисан в тъмно, подтискащо зелено.

— Но само един от тях изглежда като да е по стъпките на Злия Боб.

Излязохме и Гленрой ме погледна замислено, отново разтревожен.

— Ти мислиш, че той е убил жената на приятеля ти?

Кимнах.

— Кой точно?

Гленрой ми направи знак да тръгна по коридора. Той не каза дума, докато завихме зад един ъгъл и стигнахме до вратата на 218 стая. Жълта полицейска лента беше опъната през вратата и бяла табела съобщаваше, че влизането е престъпление, наказуемо с глоба и затвор.

— Толкова бели, а те дори не си направиха труда да заключат вратата — каза Гленрой. — Не че тебе биха те спрели някакви ключалки.

Наведох се и погледнах ключалката върху топката на бравата. Не се виждаха никакви драскотини.

Гленрой дори не се огледа. Просто постави ръка на топката и отвори вратата.

— Няма смисъл да се моткаме — той се наведе под лентата и влезе в стаята.

Аз клекнах и го последвах. Гленрой затвори вратата след нас.

— Мислех си за Мънроу — каза Гленрой. — Той прилича на Боб Бандолайър. И е проклет кучи син. Спипвал е някои хора насаме и те не изглеждаха много добре, когато той най-сетне приключваше с тях.

Той гледаше в земята, докато говореше. Не можех да сваля очи от леглото и това, което ми казваше той, се блъскаше за място в ума ми с онова, което беше пред очите ми. Леглото ми напомни стола в мазето на „Грийн уоман“. Този, който беше довлякъл Ейприл Рансъм в тази стая, не си беше направил труда да дръпне дългия син юрган или да открие възглавниците. Тъмно петно минаваше като сянка напряко на леглото и струйки и пръски от същата тъмна безцветност се стичаше надолу по юргана. Кафяви мацаници и цапаници заобикаляха думите над леглото. СИНЯ РОЗА беше изписано със същите изшилени букви, които бях видял зад хотела.

— Такъв полицай се появява винаги отвреме-навреме — каза Гленрой. Той се беше отдалечил към прозореца, който гледаше към задната страна на хотела.

— По дяволите, противно ми е да стоя в тая стая. — Гленрой се отдалечи към шкафа, който стоеше до стената срещу леглото. Пепелникът върху шкафа беше пълен с фасове. — Защо ме доведе тук?

— Мислех си, че може да забележим нещо — казах.

— Забелязвам, че искам да се махам. — Гленрой най-после хвърли поглед към леглото. — Твойто приятелче има много писалки.

Попитах го какво има предвид.

— Думите. Сини са. Стават три цвята. Червен, черен и син.

Погледнах стената. Гленрой беше прав — надписът беше тъмносин.

— Ако не възразяваш, аз се качвам. — Гленрой се върна до вратата, открехна я, после хвърли поглед назад към мене. Лицето му се беше стегнало от нетърпение. Разглеждах наклонените думи толкова дълго, колкото смятах, че той ще може да понесе, трептейки от догадка, която не искаше да придобие ясни очертания.

Последвах Гленрой под лентата.

— Не идвай насам за известно време — каза той и тръгна към асансьора.

Повлякох се по коридора, докато стигнах до две широки метални врати, които навярно се отваряха към фоайето. След още няколко стъпала се стигаше до задния вход. Излязох на тясната алея зад хотела, полуочаквайки да ме приближат двама полицаи с извадени пистолети. От тухления тунел по алеята се носеше студена мъгла, облизвайки гърба на аптеката, която се беше настанила в старата пристройка. От лявата си страна видях смачкания нос на колата на Ник Вънтюра да се подава иззад хотела.

Тръгнах забързано през тунела. Откъм „Месмър авеню“ се чуха няколко изстрела, оранжевите отсенки по небето нараснаха. През тротоара лежеше дълго кърваво петно. Заобиколих го и се затътрих през мъглата, докато стигнах до понтиака. Продължавах мислено да виждам 218 стая, без да разбирам какво в нея не беше наред.

Когато приближих колата достатъчно, за да я виждам ясно, изпъшках на глас. Някое пакостливо дете навярно беше преминало с бейзболна бухалка и беше строшило задния прозорец. Понтиакът имаше вид, като че ли са го извадили от бунището. Едва ли Джон щеше да откликне особено радушно на вида на колата си. Учудващото беше, че това все още ме интересуваше.

Част тринадесета
Пол Фонтейн

1

Когато се прибрах, изпих два аспирина заради болката в гърба и се качих горе. Доби не си взех книга, просто се опънах на леглото за гости и зачаках да потъна в забрава. Джон навярно беше все още на път от Чикаго — не очаквах с особено нетърпение да видя реакцията му на това, което е станало с колата му. Тъкмо бях решил да му кажа за срещите си с Том Пасмор, когато забелязах, че ръката ми изважда четвъртата, най-обезобразена фотография от кървавото легло в „Сейнт Олуин“. Разбирах, че ако изтръскам снимката, докато я държа с лицето надолу, драсканиците по нея ще изпаднат като отрязани коси. Обърнах малкото квадратче и го тръснах. Изсъхнали мастилени фрагменти послушно изпопадаха на пода. Преобърнах снимката отново и видях познат образ — снимка, която майка ми беше направила пред къщата на Шеста южна. Аз, тригодишен, стоях на тротоара, докато баща ми Ал Андърхил беше клекнал зад мене с килната назад шапка и с ръка поставена със собственически жест върху рамото ми.

2

Малко по-късно една истинска ръка върху рамото ми ме върна в реалния свят. Отворих очи към тържествуващото лице на Джон Рансъм, само на двайсетина сантиметра от моето. Сияеше от почти демонична радост.

— Хайде — каза той. — Ела да разправяш. Ти ми кажи за твоите приключения, а аз ще ти кажа за моите.

— Видя ли колата си?

Той се дръпна от мене, отмахвайки грижите с едрите си ръце.

— Не се притеснявай. Разбирам. Аз самият едвам не се изпотроших на път за Чикаго. Блъснали са те отстрани, така ли?

— Бутнаха ме от пътя — казах.

Той се изсмя и издърпа стола по-близко до леглото.

— Чуй какво стана. Без грешка беше.

Джон беше стигнал от Пърдъм до Чикаго за четири часа, като едвам не беше претърпял няколко злополуки от вида, който си мислеше, че аз съм имал. Мъглата беше изчезнала на около петдесет километра преди Чикаго и той беше паркирал на една пряка от железопътната гара.

Беше оставил ключовете в незаключената кола и се беше упътил нагоре по улицата. Двама потенциални крадци бяха прогонени поради това, че са прекалено добре облечени.

— Искам да кажа, нима някой охолен човек ще вземе да открадне кола? Трябваше да накарам да млъкне един, който се беше разкрещял за полиция, и той ми прочете конско за това как не трябва ключовете да се оставят в колата. Както и да е, най-после се зададе един бял младеж със златна верижка около врата, с гащи провесени до средата на задника му, с обувки без връзки, и когато този тип вижда ключовете, започва да се навърта покрай колата, да оглежда улицата дали някой го наблюдава — аз си стоя там, загледан в една витрина и буквално се моля той да опита вратата.

Най-сетне момчето беше опитало да отвори вратата, почти беше припаднало, когато тя се отворила, скочило и отпътувало с колата на мечтите си.

— Момчето ще й вземе душата за две седмици, ще й види сметката, а аз ще си получа застраховката.

Той едвам не покри собственото си лице с целувки. После се сети, че съм имал злополука и ме погледна с нещо като хумористична загриженост.

— Значи те бутнаха от пътя? Как се случи?

Отидох в банята и той стоя до вратата, докато си плисках лицето с вода и разказвах за връщането си от Танджънт.

Избърсах лицето си с кърпа. Джон стоеше до вратата, дъвчейки бузата си.

— Извади ми нож, но имах късмет. Счупих му ръката.

— Господи — каза Джон.

— След това отидох в хотела и огледах стаята, където са намерили Ейприл.

— Какво стана с оня?

— В болница е вече.

Тръгнах към вратата и Джон се отдръпна и ме потупа по гърба, докато минавах.

— Какъв беше смисълът да ходиш в стаята?

— Да видя дали няма да забележа нещо.

— Сигурно е ужасно — поклати глава Джон.

— Имам чувството, че нещо ми се изплъзва, но не знам какво е.

— Ченгетата са били в тая стая милион пъти. Но какво говоря? Ченге е оня, който го е направил.

— Знам кой е — казах. — Хайде да слезем долу и ще ти разкажа другите си приключения.

— Открил си името му в Танджънт? Някой ти го е описал?

— Нещо по-добро — казах.

3

— Джон — казах, — искам да знам къде те изпратиха, след като върна в Щатите човекът, за когото си мислеше, че е Франклин Бачълър.

Седяхме на масата и ядяхме вечерята, която двамата бяхме изобретили от намереното в хладилника и замразителя. Джон гълташе, като че ли не е ял от една седмица. Той беше изпил две солидни чаши от хиацинтовата водка и беше отворил още една бутилка от „Шато Петрю“, което държеше в мазето си.

Откакто бяхме слезли долу, той спореше на глас със себе си дали трябва да се връща наистина в „Аркхам“ през следващата година. Като си помисли човек, книгата му беше негов по-важен дълг, отколкото преподаването. Може би ще трябва да признае пред себе си, че му предстои да навлезе в нов етап от живота си. Въпросът ми прекъсна този погълнат от собственото аз поток, той вдигна поглед от чинията и спря да дъвче. Преглътна храната с вино.

— Знаеш къде съм бил. В Ланг Вей.

— Не си ли бил всъщност на едно друго място? В един лагер недалече от Ланг Вей?

Той ми се намръщи и си отряза още едно парче телешко. Отпи още вино.

— Това пак ли са някакви дивотии, които си научил от оня полковник от интендантството?

— Кажи ми.

Той остави ножа и вилицата.

— Не мислиш ли, че името на полицая е много по-важен проблем? Аз наистина бях търпелив, Тим, оставих те да се разиграеш около печката, но наистина нямам желание да се ровя в древни истории.

— Заповядано ли ти е да казваш, че си бил в Ланг Вей?

Той ме погледна така, както човек би погледнал муле, което е решило да спре да се движи. После въздъхна:

— Е, добре. След като най-сетне се добрах до Ке Сан, един полковник от разузнаването ми нареди да казвам на хората, че съм бил в Ланг Вей. Всичките ми документи бяха пренаписани и според историята аз наистина съм бил в Ланг Вей.

— Знаеш ли защо ти наредиха така?

— Естествено. Армията не искаше да признае в каква шибана ситуация се постави.

— А къде беше, след като не си бил в Ланг Вей?

— Малък лагер, който се казваше Ланг Во. Бяхме пометени веднага след като падна Ланг Вей. Аз и дузина Бру. Северновиетнамците ни премазаха.

— След като се връщаш от Лангли, изпращат те в някакво незначително място в джунглата — дотук полковник Рандъл се оказа прав. — Защо?

— Защо правят те каквото и да било? С такива неща се занимавахме.

— Не мислиш ли, че са те наказали, задето си довел не тоя, когото трябва?

— Това не беше наказание — той се облещи срещу ми. — Не са ме понижавали.

Може би беше прав. Но ми се струваше, че и Рандъл е прав. Джон започваше да се зачервява, алено изби по лицето му от врата нагоре.

— Кажи ми какво се случи в Ланг Во.

— Клане — той ме гледаше право в очите. — Най-напред ни обстрелваха със снаряди, после нахлуха редовни северновиетнамски войски, след което танковете прегазиха всичко, което беше останало да стои — цялото му лице беше мораво. — Идваше ми да нашибам Кастър.

— Кастър не се е измъкнал жив — казах.

— Нямам какво да се оправдавам пред тебе — той заби вилицата си в пържените картофи, вдигна един към устата си и го погледна, сякаш се е превърнал в хлебарка. Остави вилицата обратно в чинията.

Казах му, че искам да знам какво се е случило.

— Допуснах грешка — каза той и отново срещна погледа ми. — Искаш да знаеш какво се е случило — ето какво се случи. Не вярвах, че ще изпратят такива сили заради нас. Не ми е хрумвало, че ще ни обсадят.

Изчаках да обясни как е оцелял.

— Щом нещата станаха непоносими, заповядах на всички да влязат в бункера, който имаше бойници над земята. С два тунела. Добре беше конструиран. Но просто не вършеше работа срещу толкова много хора. Изкараха ни лайната от стрелба. Вкараха граната през една от бойниците и повече не им и трябваше. Оказах се на земята с още около дузина мъже върху мене. Нито виждах, нито чувах. Едвам можех да дишам. Като по чудо не се удавих в кръв. Най-сетне един от техните влезе през тунела и изпразни един пълнител в нас. Може би са били и два, не съм ги броил.

— Не си можел да го видиш.

— Нищо не виждах — каза той. — Мислех, че съм умрял. После се оказа, че съм улучен в задника и че в краката ми има парчета от гранатата. Когато осъзнах, че съм още жив, изпълзях. Това трая дълго — той вдигна вилицата си и се взря в пържения картоф отново, преди да го върне в чинията. — Дяволски дълго. Тунелите бяха рухнали.

Попитах го дали си спомня Франсис Пинкъл.

— Оня лигльо, който работеше за Бърнам ли? Естествено. Той дойде един ден преди да стане патакламата, отдели ни един час от скъпоценното си време и се качи обратно на хеликоптера.

Според тайнственият кореспондент на Рандъл, Пинкъл беше посетил Ланг Во в деня на нападението. Разказът на Джон изглеждаше по-правдоподобен: нападението върху лагера на Джон е изисквало поне един ден кореспонденция.

— Е — каза, — лигльото е докладвал, че след излитането си е видял отряд под командването на американски офицер.

— Така ли? — Джон повдигна вежди.

— Помниш ли, че Том Пасмор попита дали не познаваш някого, който би имал причина да иска да ти навреди?

— Пасмор ли? Тоя човек живее от старата си слава.

Казах му, че не мисля така и Джон изсумтя презрително.

— Ами ако му бях предложил сто хиляди? Не се залъгвай.

— Същественото е дали се сещаш някой да ти има зъб.

— Разбира се — той отново започваше да се дразни. — Миналата година изхвърлих един аспирант, защото той едвам знаеше да чете. Той ми има зъб, но не вярвам да убие някого. — Джон ме погледна, сякаш нарочно се правех на простодушен. — Греша ли, или наистина има някакъв смисъл във всичко това?

— Замислял ли си се за името на корпорацията на Фий Бандолайър?

— Елви ли? Не. Никога не съм мислил за това. Започва да ми писва, Тим — той отблъсна чинията си и наля още вино в чашата си.

— Ланг Вей — казах. — Ланг Во.

— Това е налудничаво. Задавам ти въпрос, а ти ми говориш глупости.

— Фийлдинг Бандолайър влиза като доброволец в армията през 1961 година.

— Страхотно.

— Под името Франклин Бачълър — казах. — Изглежда държи на инициалите си.

Джон тъкмо вдигаше чашата към устата си. Ръката му застина. Устата му се отвори още малко, а очите му се забулиха. Той отпи голяма глътка вино и избърса устата си със салфетка.

— Обвиняваш ли ме в нещо?

— Обвинявам него, не тебе — казах. — Бачълър е достатъчно изобретателен, за да се върне в Щатите под друго име. И той смята тебе отговорен за смъртта на жена си.

В очите на Джон изригна гняв, за няколко мига ми се стори, че би могъл да се опита да ме удуши отново. След това по лицето му премина сянка от размисъл и той започна да ме гледа с нарастващо разбиране.

— Защо е чакал толкова дълго, преди да си отмъсти?

— Защото след като е влязъл в бункера и е изпразнил два пълнителя в телата, той е мислел, че си загинал.

— И така се озовава отново тук — той го изрече с равен глас, сякаш това е нещо логично.

— Той е в Милхейвън от 1979 година, но не е подозирал, че си се върнал и ти.

— Как е научил, че съм жив?

— Видял е снимката ти във вестника. След два дни убива Грант Хофман. Пет дни по-късно се опитва да убие жена ти. Баща му е убивал жертвите си на интервали от пет дни и той просто е последвал модела, дори е изписвал същите думи.

— За да изглежда като че ли убийствата са свързани с някогашния случай на Синята Роза.

— Когато Ейприл започва да праща писма до полицията относно случая, той отива в архива и изважда показанията на баща си. И изнася записките си от „Грийн уоман“ в случай, че някой друг полюбопитства.

— Франклин Бачълър — каза Джон. — „Последният Нередовен“.

— Никой не е знаел кой е всъщност — казах. — Той цял живот се е правел на някой друг.

— Кажи ми името.

— Пол Фонтейн.

Джон повтори името на инспектора бавно и гласът му се повиши в края.

— Не мога да повярвам. Сигурен ли си?

— Човекът, с когото се срещнах в Охайо, постави пръста си точно върху лицето на Фонтейн — казах.

Телефонът избухна като бомба и ние чухме разговорното изреваване на Алън Брукнър, повишено с около десет процента над обичайната си сила.

— По дяволите, няма ли да вдигнете телефона? Седя тук сам-самичък, целият град е полудял и…

Джон вече се беше изправил. Гласът на Алън секна веднага щом Джин вдигна слушалката, след което вече можех да чувам само половината от разговора. Джон звучеше умиротворително, но ако се съди от това колко пъти каза „Алън, чувам те“ и „Не, не съм те отбягвал“, умиротворението не беше настъпило.

— Не, не са се обаждали от полицията — каза той и отдалечи слушалката на няколко сантиметра от ухото си.

— Добре, добре — каза той. — Разбира се, че си разтревожен. Всички са разтревожени.

Той отново отдалечи слушалката от ухото си. И пак:

— Разбира се, знам, че не те е грижа какво правят всички останали, никога не те е било грижа.

Той изтърпя още една дълга тирада, през която вината ми, задето не съм навестил Алън Брукнър, нарастваше в геометрична прогресия.

Джон затвори телефона и изигра пантомима на изчерпателното търпение, превивайки коленете си и тресейки ръцете и главата си.

— Увери ме, че пак ще се обади. Това изненадваща новина ли е? Не, не е.

— Мисля, че го пренебрегнахме.

— Алън Брукнър никога не е бил пренебрегван за цели пет минути. — Джон се върна във всекидневната и се срути в креслото си. — Проблемът е, че Илайза си отива вкъщи в пет часа. Това, което той трябва да направи, е да изяде вечерята, която тя е сложила да се топли в печката, да се съблече и да си легне. Той обаче удря две питиета и забравя вечерята си. Гледа новините, въобразявайки си, че ще са за него и дъщеря му, друга тема не би могло да има, немислимо е, и когато вижда горящи сгради и стрелба в мъглата, той си въобразява, че е в опасност. — Джон спря да си поеме дъх. — Защото не е възможно в новините да влезе нещо, което няма пряка връзка с него.

— Не е ли просто разтревожен?

— Познавам го от доста по-отдавна, отколкото ти — каза Джон. — Ще продължава да звъни, докато не отида при него — той вдигна поглед към мене замислено. — Освен ако не отидеш ти. Той те обожава.

— Нямам нищо против да навестя Алън — казах.

— У тебе сигурно дреме неосъществена медицинска сестра — изръмжа Джон. — Обаче какво ще кажеш? Ако ще разглеждаме къщата на Фонтейн, тая нощ е моментът — той направи трети опит да изяде картофа върху вилицата си и най-после го напъха в устата си. Дъвчейки, той ми отправи предизвикателен поглед. Не отговорих. Той поклати глава отвратено и обра последните останки от телешкото. После бавно отпи глътка вино, като продължаваше да ме гледа, опитвайки се да ме накара да се съглася.

— Господи, Тим, не ми се иска да ти го казвам, но аз изглежда съм единственият, който иска малко приключения.

Вторачих се в него, после започнах да се смея.

— Добре де, добре — каза той. — Не го казах на място. Нека видим как вървят нещата, преди да вземем решение.

4

Настанихме се на канапето във всекидневната и Джон включи телевизора с дистанционното.

По-разстроен от когато и да било, с поразрошена коса и поизместена консервативна вратовръзка, на екрана се появи Джимбо и съобщи за стотен път, че членовете на Комитета за справедлив Милхейвън се бяха явили в кметството под водачеството на преподобния Климънт Муър и с подкрепата на няколкостотин демонстранти, настоявайки за среща с Мърлин Уотърфорд и за преразглеждане на исканията им. Кметът беше изпратил заместника си да им предаде, че непрограмирани срещи никога не са били и никога, не, никога няма да бъдат допускани. Делегацията беше отказала да напусне сградата. Ардън Вес беше изпратил полиция да разпръсне тълпата и след различни искания, контраискания и речи, едно момче беше застреляно от полицай, на когото се бе сторило, че вижда пистолет в ръката на момчето. От затворническата си килия преподобният Климънт Муър беше направил изявлението, че „десетилетия расова несправедливост, расова безчувственост и икономическо подтисничество най-сетне са дали плодовете си и пламъците на гнева няма да бъдат овладяни“.

Една полицейска кола беше преобърната и подпалена на Шестнадесета северна улица. Домашни запалителни бомби бяха хвърлени в две фирми на „Месмър авеню“, притежавани от бели, и пожарите бяха обхванали съседните сгради, докато по пожарникарите, отзовали се на бедствието, се стреляше от околните покриви.

Зад лицето на Джимбо камерата показваше фигури, които тичаха през мъглата и носеха телевизори, купчини с костюми и рокли, товари с хранителни стоки, боксьорски ръкавици, навързани едни за други маратонки. Хора изскачаха от мъглата, размахваха пържоли, халогенни лампи и плетени столове към камерата и пак изчезваха сред изпаренията.

— Щетите засега се изчисляват на стойност пет милиона долара — каза Джимбо. — С репортаж, относно някои други смущаващи аспекти на ситуацията, тук е Изобел Арчър на живо от „Армъри плейс“.

Изобел се появи пред плътната стена от полицаи, която я ограждаха от хаотичната тълпа. Тя повиши глас, за да се чува през скандирането и виковете.

— Сведения за изолирани пожари и случаи на стрелба се получиха и от други части на града. Слаб, но отчетлив звук от счупено стъкло я накара да погледне през рамо.

— Има няколко случая, в които шофьори са били измъквани насила от колите си на „Сентръл дивайд“ и „Илиной авеню“, а някои търговци от центъра на града са наели частни фирми за безопасност да охраняват магазините им. Твърди се, че въоръжени банди кръстосват с коли и стрелят по други коли. Стотина минувачи са били атакувани и бити на „Ливърмор авеню“ и Петнадесета улица — тя трепна от шумните изстрели откъм далечния край на редицата от полицаи. — В момента ми съобщиха, че ще се преместим на покрива на полицейското управление, откъдето ще можем да ви дадем представа за мащабите на разрухата.

Масивното лице на водещия се появи на половината от екрана.

— Един личен въпрос, Изобел, чувствате ли се в опасност вие самата?

— Мисля, че затова ще се опитаме да се качим на покрива — каза тя.

Джимбо отново изпълни целия екран.

— Докато Изобел се придвижва към по-безопасна позиция, ние ще посъветваме всички граждани да дръпнат пердетата, да не се показват на прозорците и да избягват на напускат къщите си. А сега — ново съобщение. Има непотвърдени сведения за пожари и безпосочна стрелба на „Уестърн булвард“, на Петдесета улица и в някои участъци от западната страна на пазарния център „Галакси“. А сега Джо Радлър с коментар.

С вече отворена уста, с блеснал поглед и пламтящи бузи, гневният, балоноподобен образ на Джо Радлър изпълни екрана. Имаше вид, като че ли току-що е разбил клетката си.

— Ако от всичко това има някаква полза, тя е, че на всичките тия зле информирани идиоти с размекнати мозъци, които бръщолевят за контрол над огнестрелното оръжие, най-сетне ще им дойде умът в главата.

— Това е идеалният момент да обърнем къщата на Фонтейн — каза Джон. Той отиде в кухнята и се върна с чашата си и с остатъка от виното.

Облъхната от вятъра и задъхана, Изобел Арчър се появи на покрива на полицейското управление, за да ни посочи местата, където бихме могли да видим пожари, ако беше възможно те да бъдат въобще видяни.

— Това място ще изглежда като Сан Франциско след голямото земетресение — каза Джон.

— Мъглата няма да продължи толкова дълго — казах. — До полунощ ще се разнесе.

— О, да — каза Джон. — И Пол Фонтейн ще се появи на предната ми врата, ще ни каже, че е намерил Господа наш Исуса Христа и ще извини за всичките неприятности, които е причинил.

Алън Брукнър се обади в десет часа и държа Джон на телефона в продължение на двайсет минути, половината от които Джон прекара със слушалката на тридесет сантиметра от ухото си. Когато затвори, той отиде право в кухнята и си направи ново питие.

Усмихнато черно лице се появи на екрана, след като Джимбо съобщи, че младежът, убит от полицейски куршум в Кметството, е бил идентифициран като Ламар Уайт, седемнадесетгодишен отличен ученик от гимназията „Джон Ф. Кенеди“.

— Уайт изглежда е бил невъоръжен по времето, когато е бил застрелян, инцидентът ще бъде разследван.

Телефонът отново иззвъня.

— Джон, Джон, Джон, Джон, Джон, Джон — каза Алън през телефонния секретар. — Джон, Джон, Джон, Джон, Джон, Джон.

— Забеляза ли как мъртвите винаги се оказват отличници? — попита Джон.

— Джон, Джон, Джон, Джон, Джон…

Джон стана и отиде до телефона.

Джимбо каза, че следващата нощ Тед Копъл ще предложи специално предаване за „Нощна линия“ от Аудиторията за изпълнителски изкуства. Говорител на полицията съобщи, че всички пътища и магистрали ще бъдат завардени от войски на щата.

Притискайки главата си от едната страна, Джон се върна във всекидневната.

— Ще трябва да отида да го доведа тук — каза той. — Мислиш ли, че няма опасност?

— Мисля, че наоколо не е имало никакви проблеми — казах.

— Няма да изляза без оня пистолет — Джон ме погледна, сякаш очакваше да се противопоставя и когато видя, че няма да го направя, той се качи горе и се върна, закопчавайки лененото сако върху подутината на кръста си. Казах му, че аз ще вардя крепостта.

— Ти май си мислиш, че всичко това е на майтап — каза той.

— Мисля, че ще е по-добре Алън да прекара нощта тук.

Джон отиде до вратата, отвори я внимателно, огледа се на двете страни, отправи ми един последен печален поглед и излезе.

Седях, гледайки кадри от пожари, които поглъщаха цели улици, докато мъже и жени припкаха пред камерата, влачейки каквото бяха успели да разграбят. Изглежда, запасите се изчерпваха — те влачеха тоалетна хартия, крушки, бутилки с минерална вода. Когато телефонът иззвъня отново, станах да го вдигна.

Вдигнах телефона и един глас, който не разпознах, поиска да говори с Тим Андърхил.

— На телефона — казах.

Човекът от другата страна каза, че е Пол Фонтейн.

5

Аз не отговорих и той попита:

— Там ли сте още?

Казах, че съм тук.

— Сам ли сте?

— За около пет минути — казах.

— Трябва да поговорим. Неофициално.

— Какво имате предвид?

— Имам известна информация, която би могла да ви заинтересува, а мисля, че вие имате информация, която би могла да ми е от полза. Искам да се срещнем някъде.

— Странно време за срещи.

— Не вярвайте на всичко, което виждате по телевизията. Нищо няма да ви се случи, ако стоите надалече от „Месмър авеню“. Слушайте, аз съм при обществения телефон близо до „Сентъл Дивайд“ и нямам много време. Елате на „Уидоу стрийт“ срещу „Сейнт Олуин“ в два часа.

— Защо да идвам?

— Ще обясня останалото там — той затвори.

Оставих слушалката и мигновено се намерих, сякаш чрез телепортация, отново седнал на канапето пред бръщолевенето на телевизора. Разбира се, нямах намерение да срещна Фонтейн на безлюдна улица в два след полунощ — искаше да изглеждам като жертва на случайно насилие.

Двамата с Джон трябваше да се махнем от Милхейвън при първа възможност. Ако мъглата се вдигнеше, можехме да стигнем до летището, преди Фонтейн да разбере, че няма да се появя на срещата при „Сейнт Олуин“. В Куонтико ФБР имаше агенти, чиято единствена работа беше да мислят за хора като Пол Фонтейн. Те можеха да разследват всички убийства, с който Пол Фонтейн се беше занимавал в Алънтаун, да разберат къде е работил преди да дойде в Милхейвън. Това, от което се нуждаех най-вече, беше нещото, което нямах — останалите записки.

Къде бяха разказите на Фонтейн за неговите убийства? Сега започваше да ми изглежда, сякаш двамата с Джон просто бяхме профучали през къщата на Седма южна улица. Трябваше да отковаваме дъски и да пробиваме дупки в стените.

Щом Фонтейн си дадеше сметка, че няма да се появя, за да ме убие, той щеше да започне да проверява всички нощни полети от Милхейвън. След това щеше да отиде на Седма южна и да направи хубав огън в старата пещ.

Мислите ми бяха стигнали до тази нерадостна точка, когато предната врата се отвори сред шумни разговори и Джон влезе, буквално водейки Алън Брукнър за ръка.

6

Алън беше облечен в смачкано горнище на пижама под сиво сако от костюм, съчетано с бежови панталони. Джон очевидно беше облякъл тъста си в първото, което му беше попаднало. Косата на Алън се виеше около главата му и дивите му, нефокусирани очи изразяваха едновременно войнственост и объркване. Беше достигнал фаза, в която трябваше да се изразява колкото с думи, толкова и с жестове, и той вдигна ръце към главата си, отнасяйки ръката на Джон. Джон го пусна.

Алън се плесна по челото с ръката, която Джон току-що беше освободил.

— Нима не разбираш? — той избумтя този въпрос към оттеглящия се гръб на Джон. — Това е отговорът. Аз ти давам решението.

Джон спря.

— Не искам такъв отговор. Седни, Алън. Ще ти донеса нещо да пийнеш.

Алън протегна ръце и изрева.

— Разбира се, че искаш! Точно това искаш — той ме забеляза и пресече фоайето към всекидневната.

— Ела тук — казах аз и Алън се приближи към канапето, без да откъсва очи от Джон, докато той се скри в кухнята. После седна до мене и прокара ръце през косата си, поставяйки по-голямата част от нея на мястото й.

— Мисли си, че може да реши всичко, като избяга. Човек трябва да си стои на мястото с лице към трудностите.

— Това ли е отговорът, който му предлагаш? — попитах. Джон очевидно беше казал на стареца за плановете си да пътува в чужбина.

— Не, не, не — Алън поклати глава, раздразнен от неспособността ми да разбера нещата от един път. — Имам почетно професорско място, единственото, за което трябва да се погрижа, е Джон да получи мястото от следващия семестър. Мога да му го дам.

— Можеш ли сам да назначиш наследника си?

— Ще ти кажа нещо — той ме сграбчи за бедрото. — Трийсет и осем години администрацията ми е давала всичко, което съм поискал. Не вярвам точно сега да не го направят.

Алън отправи последните думи към Джон, който се върна и постави пред него тъмнокафяво питие.

— Не е толкова просто. — Джон седна в креслото на далечния край на канапето и се обърна към телевизора.

— Разбира се, че е — настоя Алън. — Не исках да си призная какво става с мене. Но не мога повече да се преструвам.

— Няма да продължавам заради тебе — каза Джон.

— Продължавай заради себе си — каза Алън. — Предлагам ти начин да запазиш целостта си. А ти искаш да избягаш. Това не е добре, дете.

— Съжалявам, че се чувстваш отхвърлен — каза Джон. — Това не е насочено към тебе.

— Разбира се, че е — изрева Алън.

— Съжалявам, че повдигнах въпроса — каза Джон. — Не ме карай да говоря още, Алън.

Алън преливаше от чувства — докато говореше, размахваше ръце, разливайки уиски върху себе си, по канапето и по моите крака. Сега отпи от чашата и изпъшка. Трябваше да откъсна Джон от Алън и да му говоря насаме.

Алън спря да се цупи по начин, който ми даде възможност да го направя.

— Говори с него, Тим. Накарай го да бъде разумен.

Изправих се.

— Ела в кухнята, Джон.

— И ти ли? — той се облещи невярващо.

Произнесох името му с тон, който беше като изритване в крака, и той ми хвърли остър поглед.

— О! — каза. — Добре.

— Браво! — кимна Алън.

Тръгнах към кухнята. Джон се повлече след мене. Отворих задната врата и излязох навън. Останките от мъглата се къдреха и вееха над тревата. Джон излезе и затвори вратата.

— Обади се Фонтейн — казах. — Иска да разменим информация. Насрочи ми среща на „Уидоу стрийт“ срещу „Сейнт Олуин“.

— Страхотно — каза Джон. — Той все още си мисли, че му се доверяваме.

— Искам да се махна от града тая вечер — казах. — Можем да отидем във ФБР и да им кажем всичко, което знаем.

— Слушай, това ни е шансът. Той ще ни се поднесе на тепсия.

— Искаш да се срещна с него на безлюдна улица посред нощ?

— Ще отидем рано. Аз ще се скрия на малката уличка до заложната къща и ще чуя всичко, което казва. Двамата ще можем да се справим с него.

— Това е безумие — казах и тогава разбрах какво всъщност искаше да направи. — Ти искаш да го убиеш.

Алън изрева имената ни от кухнята. Джон прехапа устни и погледна да провери доколко е бил убедителен.

— Бягството не е решение — каза той, несъзнателно повтаряйки думите на Алън.

Вратата се отвори и Алън се появи в правоъгълник от светлина.

— Ще му дойде ли умът в главата?

— Дай ни още малко време — казах.

— Размириците май почти са приключили — каза Алън. — Изглежда четирима са били убити.

Ние не отговорихме и той се отдръпна от вратата.

— Добре де, няма да ви преча.

Когато Алън се отдели от вратата, аз казах:

— Искаш да го убиеш. Всичко друго е само за фасада.

— Лошо ли е това като последно средство? Това е май единственият безопасен начин да се справим с него — той изчака да прозра силата на твърдението му. — Искам да кажа, ти не се съмняваш, че това е Бачълър, нали.

— Не.

— Той е убил жена ми. И Грант Хофман. Иска да убие и тебе, след това иска да убие мене. Много ли си загрижен за гражданските права на такъв тип?

— Още двама — избоботи Алън през прозореца. — Шест убити! Десет милиона долара щети!

— Не искам да те изиграя — каза Джон. — Просто си мисля, че е много по-вероятно Фонтейн да бъде застрелян, отколкото да стигне до съда.

— И аз така си мисля — казах. — Но внимавай какво правиш.

— Става дума и за моя живот. — Джон протегна ръка и когато я поех, усетих, че притеснението ми се удвоява.

Навъртайки се около мивката, когато влязохме, Алън вдигна поглед към лицата ни, за да разгадае какво е било решението. Беше свалил сакото и части от пижамата му се бяха измъкнали от панталоните.

— Уточнихте ли нещата?

— Ще си помисля — каза Джон.

— Добре! — избумтя Алън, приемайки, че Джон се е предал. — Това е всичко, което исках да чуя, детенце — той сияеше. — Това заслужава да се отпразнува, какво ще кажете?

— Заповядай, почерпи се — Джон махна с ръка към доказателствата, че Алън вече се беше почерпил. Бутилка уиски и чаша с люспи от лед, плуващи в тъмнокафявата течност, бяха оставени на плота. Алън си наля още уиски и се обърна към Джон.

— Хайде, прави ми компания, иначе не е празник.

Джон отиде във всекидневната, а аз погледнах часовника си. Беше около единайсет и половина. Надявах се, че Джон ще прояви достатъчно разум и ще остане трезвен. Алън ме сграбчи за рамото.

— Да те поживи Бог, момче — той извади още една чаша от полицата и плисна уиски в нея. — Няма да е празник, ако не се присъединиш.

Джон щеше да подвежда Алън, докато напусна града, след което щеше да откаже мястото. Това щеше да е краят. Почувствах се, сякаш съм дал съгласие за още едно убийство. Когато Джон се върна, той повдигна вежди при вида на питието пред мене, после се засмя.

— За успокоение на нервите.

Алън се чукна с Джон, после с мене.

— Чувствам се по-добре, отколкото през целия ден.

— Наздраве — каза Джон, вдигайки чашата и стрелвайки ме с ироничен поглед. Сакото му се размести така, че се закачи за дръжката на пистолета, и той бързо го дръпна на мястото му.

Вкусих уискито. Цялото ми тяло потрепера.

— Жажда, какво да правиш. — Алън отпи голяма глътка и ни се ухили. Изглеждаше полупобъркан от облекчение.

Двамата с Алън излязоха от кухнята и аз изсипах чашата си в мивката. Когато се върнах във всекидневната, те бяха заели предишните си места и зяпаха в телевизора.

Цялата пижама на Алън се беше измъкнала от панталоните му и по скулите му се беше появила ярка, нездрава червенина. Той казваше:

— Трябва да отидем в гетото, да създадем образцови класни стаи, наистина да заработим с тези хора. Започваш програмата с малка група, после я разширяваш, докато създадеш няколко истински класа.

Още трийсет минути гледахме в екрана. Семейството на застреляното момче съобщи чрез адвоката си, че се моли за мир. На бледосиня карта изгорелите райони бяха обозначени с малки червени пламъчета, а районите, където бе имало престрелки — с малки черни пистолетчета. Джон отново напълни чашата на Алън. С коса и вратовръзка отново на мястото им, Джимбо обяви, че най-лошите безредици изглежда са приключили и че полицията е възстановила реда във всички участъци с изключение на най-неспокойните. Пожарникари теглеха маркучи пред дълги редици от пламтящи фасади на магазини.

В дванайсет без десет, когато Алън беше започнал да клюма, телефонът отново иззвъня. Джон подскочи, после ми направи знак да стана.

— Отивай, вдигни го, той прави проверка — каза той.

Алън вдигна глава и примигна.

— Казахте да се обадя — прошепна женски глас. — Ето, обаждам се.

— Грешка — казах.

— Момчето на Ал Андърхил ли е? Казахте да се обадя. Той се върна. Току-що го видях да влиза във всекидневната.

Отворих уста, но никакви думи не излязоха.

— Забравихте ли?

— Не, Хана, помня — казах.

— Може би не трябва да предприемате нищо, такава ужасна нощ е…

— Стойте си вкъщи и не палете лампи — казах.

7

Върнах се във всекидневната и казах на Алън, че отново трябва да говоря насаме с Джон. Преди Алън да успее да зададе какъвто и да било въпрос, Джон беше станал и ме водеше в кухнята. Той отиде до вратата и се извъртя към мене.

— Какво каза той? Веднага ли иска да отидеш?

— Хана Белнап ми се обади да ми каже, че е видяла някого в съседната къща.

— Какво прави той сега там?

— Може би се възползва от хаоса да премести отново записките си.

— Какво говориш?

— Може би не сме потърсили както трябва — казах. — Някъде там трябва да са — това е най-безопасното място.

Джон се нацупи.

— Може би е решил да ги унищожи.

Тази възможност ми хрумна в секундата, преди Джон да я изрече. След това си спомних, че Хана е видяла Фонтейн в старата му всекидневна.

— Той е горе сега — казах. — Ако стигнем достатъчно бързо, можем да го хванем у тях.

Джон зяпна, докато вземаше решение. Очите му бяха широко отворени, бистри и неразгадаеми.

— Да тръгваме — каза той. — Така е дори по-добре.

И аз си мислех, че е по-добре, но по други причини. Ако можехме да хванем Фонтейн със записките му, имахме повече шансове да го доведем пред съда, отколкото ако просто го срещнехме на пустата улица. Само трябваше да стигнем до Седма южна улица, преди Фонтейн да си тръгне или да изгори записките от тайния си живот. Следващата ми мисъл беше, че всъщност имахме много време — ако Фонтейн се беше върнал в старата си къща през тази нощ, това беше навярно, за да изчака да минат двата часа до уговорената среща.

Алън се появи на вратата на кухнята.

— Какво става? Какво беше това обаждане?

— Алън, съжалявам, но няма време за обяснения — каза Джон. — Тим и аз трябва да отидем някъде. Може би ще ти донесем добри новини.

— Къде отивате?

— Съжалявам, но това не е твоя работа. — Джон премина, отстранявайки стареца, който ми хвърли един поглед и тръгна след зет си.

— Аз ще решавам дали е моя работа или не — каза Алън малко по-гръмогласно отколкото преди, но все още без да крещи.

Двамата стояха в средата на всекидневната, на две крачки един от друг. Алън стрелна Джон с пръст.

— Очевидно тази твоя мисия ме засяга, след като казваш, че ще се върнеш с добри новини. И аз идвам.

Джон се обърна към мене в пълно отчаяние.

— Може да е опасно — казах.

— Това решава въпроса — Алън грабна сакото си от канапето и го нахлузи. — Няма да стоя тук в неизвестност. Точка.

— Алън…

Алън отиде до предната врата и я отвори.

Нещо се случи с лицето на Джон — не че се предаде тутакси, но просто всяка съпротива то напусна.

— Добре — каза той. — Идвай. Но ще седиш на задната седалка и няма да правиш нищо, докато ние не ти кажем.

Алън го погледна, като че ли надушваше нещо нередно, но се обърна и излезе, без да възразява.

— Това е лудост — казах на Джон. — Ти си луд.

— Не те забелязах да правиш нещо, за да го спреш — каза Джон. — Ще го накараме да седи в колата. Може би няма да е излишен като свидетел.

— Свидетел на какво?

Вратата на колата се захлопна.

Вместо да отговори, Джон излезе. Излязох след него и затворих вратата. Алън вече се беше разположил на задната седалка, гледаше напред и не ни обръщаше внимание. Джон обиколи до мястото до шофьора. Вдигнах поглед и видях, че нощта е съвършено прозрачна. Редицата от улични лампи се протягаше към „Бърлин авеню“ и по черното небе имаше разпилени звезди. Влязох в колата и запалих.

— Това е свързано със смъртта на Ейприл — избумтя Алън от задната седалка.

Това беше твърдение, а не въпрос.

— Може би — каза Джон.

— Всичко виждам. Като от стъкло сте ми.

— Би ли млъкнал, ако обичаш?

— Добре — каза Алън. — Ще направя това.

8

Групи младежи пред кръчмите и стените на фабриките ни изпращаха с поглед, докато карахме през долината. Джон сложи ръка на дръжката на револвера, но момчетата потъваха по-навътре в сенките и ни следяха с очи.

От една странична уличка излезе полицейска кола, която остана зад нас по целия път по „Гьоталс“. Чаках кога ще включи светлините и сирената. Колата ни последва по „Ливърмор“.

— Измъкни се — каза Джон.

Направих внимателен завой надясно по Втора южна и погледнах в огледалцето. Полицейската кола продължи по права линия по „Ливърмор“.

На улица „Мъфин“ завих наляво и подкарах покрай редиците от тихи къщи. През повечето тъмни прозорци проблясваше сиво-зеленикавата светлина от екраните. Седяха в тъмното пред телевизорите си и гледаха каквото беше останало от вълнението. Най-сетне стигнах до Седма южна и тръгнах към старата къща на Боб Бандолайър. На две преки от нея изключих фаровете и се понесох покрай затъмнените къщи, докато достигнах мястото, където двамата с Джон бяхме паркирали в мъглата. Спрях до бордюра и погледнах Джон.

— Добре — той се обърна да говори с Алън. — Отиваме в една къща след тая пресечка. Ако видиш някой да излиза от предната врата, пресегни се и чукни клаксона. Чукни, Алън, недей да го надуваш, просто леко го докосни, за да даде кратко, остро изсвирване. — Той ме погледна, все още мислейки, после пак се обърна към Алън. — Ако видиш светлини да се появяват в прозореца, в който и да е прозорец, или ако чуеш изстрели, излез от колата, иди там, колкото се може по-бързо и започни да удряш по предната врата. Вдигни страхотен шум.

— За какво е всичко това? — попита Алън.

— Ейприл, с една дума — каза Джон. — Помниш ли какво ти казах да правиш?

— Ейприл.

— Точно така.

— Няма да седя в тази кола — каза Алън.

— За бога — каза Джон. — Не можем да търсим повече време в разправии.

— Хубаво — Алън реши въпроса, като отвори вратата и излезе от колата.

Измъкнах се и заобиколих отзад, за да застана пред него. Джон затвори тихичко вратата и се отдалечи на няколко крачки, отстранявайки се преднамерено от разговора. Див и предизвикателен, Алън вирна брадичка и се опита да ме смрази с поглед.

— Алън — прошепнах, — нужно ни е да стоиш на пост. Ще се срещнем с един полицай в оная къща, — аз я посочих — от когото искаме да получим едни кутии с ръкописи.

— Защо — той започна с нормалния си глас и аз поставих пръст на устата си. Той кимна и попита със своя начин на шептене — защо тогава не поискахте да дойда с вас от самото начало, ако сте имали нужда от часови?

— Ще ти обясня като приключим — казах.

— Полицай.

Кимнах.

Той се наведе напред, свивайки ръка в шепи, и аз се прегърбих към него. Той залепи уста до ухото ми.

— Пистолетът ми у Джон ли е?

Отново кимнах.

Той отстъпи с вдървено лице. Нямаше да отстъпи. Джон вървеше по улицата и аз тръгнах след него, поглеждайки назад към Алън. Отново беше придобил вида си на цар на маймуните, но поне стоеше на едно място. Джон започна да пресича, а аз продължих от страната на колата и го настигнах, преди да стигне до следващата пресечка. Погледнах назад към Алън. Той отминаваше колата с очевидното намерение да върви успоредно с нас от другата страна на улицата. Махнах му да се връща. Той спря. Някъде откъм северозапад се чу единичен изстрел. Когато пак погледнах назад към Алън, той стоеше на същото място.

— Остави стария глупак да прави каквото си иска — каза Джон. — Той и без друго ще го направи.

Тръгнахме към къщата на Бандолайър и Алън ни последва от другата страна на улицата. Когато стигнахме границата на парцела, двамата с Джон стъпихме едновременно на моравата. Погледнах назад към Алън, който се двоумеше на отсрещния тротоар. Той пристъпи напред и седна на бордюра. От една от къщите на нашата страна на улицата безизразният, бавен глас на Джимбо се носеше през отворения прозорец.

Тръгнах покрай къщата, чувайки Джон да вади тлъстата връзка с ключове. Надявах се, че помни кой беше се хванал предишния път.

Когато стигнахме ъгъла, хванах Джон за рамото и го задържах.

— Чакай — прошепнах и той се обърна към мене. — Не можем да влезем отзад.

— Как да не можем?

— Няма да пресечем и половината от кухнята и той ще ни е усетил, че сме в къщата.

— Какво искаш да правим тогава?

— Аз ще отида на верандата — казах. — Ти стой до сградата, така че да не те види, когото отвори вратата.

— И после?

— Ще почукам на вратата и ще попитам дали мога да го видя сега. Той трябва да отвори. Няма избор. Щом отвори вратата, Алън ще се изправи и ще извика, аз ще залегна и ти ще изскочиш, за да влезем.

Извих глава настрани и двамата пропълзяхме обратно покрай къщата.

Алън ни погледна, докато се промъквахме отстрани на верандата. Поставих пръст на устните си, той примигна към мене и кимна. Посочих към верандата и вратата. Той се изправи от бордюра. Стой там, направих знак аз. Разиграх почукване и отваряне на врата. Той отново кимна. Подадох глава, сякаш поглеждам навън, после поставих ръцете си отстрани на устата си и заклатих глава. Той направи кръг с палеца и показалеца си и се отдръпна от тротоара към по-дълбоката сянка на моравата зад него.

Излязохме пред верандата и безшумно се придвижихме върху някогашната розова градина на Боб Бандолайър. Алън излезе по-напред. Някой в старата всекидневна на Бандолайър стъпи върху скърцаща дъска и закрачи. Фонтейн обикаляше из детството си и се зареждаше.

Всичко рухна, преди да стигнем до стъпалата на верандата.

Алън изрева:

— Стой, стой!

— По дяволите — изстена Джон и се затича през моравата. Алън не беше разбрал какво се очаква от него. Излязох от прикритието си и се затичах по стълбите, преди Фонтейн да успее да отвори вратата.

Но предната врата вече беше отворена — ето защо Алън се беше развикал. Пол Фонтейн излезе и една патрулна кола, същата, която бяхме видели, сви по Седма южна от „Ливърмор“. Бурканът й не беше запален.

— Дявол да те вземе, Андърхил — каза Фонтейн.

Алън протръби:

— Това той ли е?

Във всекидневната на къщата зад него блесна светлина, както и в спалните на къщите от двете страни.

— Това ли е човекът?

Фонтейн ругаеше, може би мене, може би целия свят. Той слезе тичешком по стълбите и аз се опитах да избягам от него, стрелвайки се по моравата към Джон.

— Ела тук, Андърхил!

Спрях да тичам не заради думите му, а защото ми се стори, че някой се движи в мрака между къщите зад Джон и Алън Брукнър. Алън гледаше с див поглед ту Фонтейн, ту мене, а Джон все още се опитваше да го успокои.

— Няма да те оставя да се измъкнеш — каза Фонтейн. Човекът между къщите беше изчезнал, ако въобще е бил някога там. Патрулната кола спря до тротоара на около десет метра и от нея излязоха Съни Беринджър и още един полицай. Докато се разгъваше, Съни гледаше към Джон и Алън — нас дори не ни беше видял още.

— Андърхил! — каза Фонтейн.

И тогава Алън измъкна големия револвер изпод сакото на Джон и изскочи на улицата. Вместо да тръгне след него, Джон се просна на тротоара. Алън вдигна пистолета. Той стреля, после стреля още веднъж сред хаотичен взрив от стрелба и експлозии, които изпълниха улицата. Чух крясъци и видях Алън да изпуска пистолета миг преди да осъзная, че съм на земята. Опитах се да стана. Болката ме натисна отново към тревата. Бях улучен отпред, но болката идваше от кръга на гърба ми. Чувствах се като ударен от парен чук.

Обърнах глава да видя Фонтейн. Голямото колело на света се въртеше около мене. Част от колелото беше черна обувка на края на нещо като километричен сив крак. Когато светът отново се завъртя на мястото си, обърнах глава много бавно на другата страна. Видях шева около илика на сив костюм. Вонята на дим и пепел идваше от тези дрехи. От другата страна на илика една бяла риза с отпечатък от огромен червен цвят конвулсивно се повдигаше и спадаше. Алън беше успял да улучи и двама ни. Поставих лакътя на здравата си ръка под мене, повдигнах колене и се оттласнах и видях другия полицай да тича към нас.

На няколко сантиметра от моето, лицето на Фонтейн беше побеляло от шока. Очите му се насочиха в мене и устните му се размърдаха.

— Кажи ми — казах. Не знаех какво имам пред вид — кажи ми всичко, кажи ми как Фий Бандолайър се превърна във Франклин Бачълър.

Той облиза устни.

— Проклятие — каза. Гръдният му кош отново подскочи и от него бликна кръв, която намокри ръката ми. — Бел.

Нова струя кръв просмука ръката ми и тялото на полицая се наведе над нас. Две груби ръце ме отдалечиха от Фонтейн. Казах „Ох“ — както ми се стори, с похвална сдържаност, и полицаят каза „Стой там, просто стой там“, но не на мене.

Загледах се в звездното черно небе и казах:

— Извикайте Съни.

Надявах се, че няма да умра. Бях плувнал в кръв.

После Съни се наведе над мене. Чувах другия полицай да прави нещо с Фонтейн и си го представих как поставя огромна превръзка върху раната на гърдите му. Но това не беше, където смятахме, това беше някъде другаде.

— Ще издържиш ли? — попита Съни с такъв вид, сякаш се надяваше да кажа „не“.

— Дължа ти нещо, ето го сега — казах. — Наред с много други хора, Фонтейн е убил аспиранта и жената на Рансъм. Бил е Зелена барета под името Франклин Бачълър и е израснал в тая къща под името Фий Бандолайър. Провери една компания, която се казва „Елви холдингс“ и ще видиш, че той е бил свързан с Били Риц. Някъде в тая къща ще намериш два кашона със записки, които Фонтейн е водил за убийствата си. А в две кутии в мазето ще намериш снимките на баща му от местата, където той е убивал жертвите на първоначалната Синя Роза.

Докато казвах всичко това, лицето на Съни се преобрази от вдървен гняв към обикновено полицейско безстрастие. Дадох си сметка, че това е голямо разстояние.

— Не знам къде са записките, но снимките са зад пещта.

Очите му се стрелнаха към къщата.

— Фонтейн я притежава чрез „Елви холдинг“. А също и кръчмата „Грийн уоман“. Огледай мазето на „Грийн уоман“ и ще разбереш къде е бил убит Били Риц.

Той попиваше всичко — светът му се въртеше така сгъстяващо, както и моят, но Съни нямаше да ме разочарова. Едвам не припаднах от облекчение.

— Линейката ще е тук сред секунда — каза той. — Тоя старец бащата на Ейприл ли беше?

Кимнах.

— Как е той?

— Говори за царството небесно — каза Съни.

Да, разбира се, Царството небесно. Където един човек иска да убие един благородник, опитал сабята си, като я ударил в стената, излязъл и убил благородника. За какво друго би могъл да говори?

— Как е Фонтейн?

— Мисля, че тоя дърт щурак го уби — каза той и огромното пространство, което беше заемал над мене, се изпълни отново с черната звездна нощ. Сирени изпълниха улицата с писъците си.

Част четиринадесета
Рос Маккандлис

1

По времето на пътуването с линейката, безкрайно, като че ли отивахме в някоя болница на луната, тялото ми се отдели от тревогата и се приспособи към новото си състояние. Бях плувнал в кръв, къпех се в кръв, кръв покриваше гърдите и ръцете ми и лепнеше като червен сироп по лицето ми, но по-голямата част от нея принадлежеше на мъртвия или умиращ човек в съседната носилка. Аз щях да живея. Един санитар се трудеше над тялото на Пол Фонтейн, докато друг разряза ризата ми и погледна раната. Той вдигна два пръста пред лицето ми и попита колко са.

— Три — казах. — Това беше майтап.

Той ме боцна със спринцовка. Чух тялото на Фонтейн да подскача от носилката, докато те се опитват да възстановят сърдечната дейност, един, два, три пъти.

— Боже, боже — каза санитарят, чието лице не бях видял, — мисля, че тоя човек е Фонтейн.

— Айде бе — каза другият. Лицето му се надвеси над моето, радушно, успокояващо професионално и черно. — И вие ли сте полицай? Как се казвате, колега?

— Фий Бандолайър — казах аз и го стреснах със смеха си.

Каквото и да беше налял във вените ми, то приспа болката и отдалечи тревогата ми на още около метър по посока на покрива на линейката, където тя увисна като мазен облак. Всички ние, тревогата, санитарите, подскачащия труп и аз профучавахме напред по пътя към луната.

— Този Фонтейн ще е починал по пътя за болницата — каза другият санитар и от мазния облак се спусна информацията, че съм чул последните думи на Фонтейн, но разбирах само едната от тях. Беше се борил да говори — беше облизал устни и произнесъл сричката, която искаше да чуя. Бел[1]. Камбаната бие, не питай за кого. В нощ безсънна тъй прозвънва бедствие навън, приказка за безнадеждност с тръпки ледени шепне медни, звън след звън, страх навред вселява вън. Чудех се какво ли става с Алън Брукнър, чудех се дали Съни помни всичко, което му казах. Имах чувството, че множество полицаи ще идват да ме видят в моята болница на луната. После отплувах.

2

Събудих се и видях огромната, подобна на бормашина глава на рентгена, насочена към дясната страна на гърдите ми, по-голямата част от които беше покрита с кървава превръзка. Техникът, защитен от водолазна каска и оловна жилетка, ми нареди да не мърдам. Вместо дрехите си носех прозрачно синя болнична нощница, разкопчана на гърба и смъкната от дясното ми рамо подобно на тога. Някой беше изчистил всичката кръв от мене и аз миришех на спирт за разтриване. Изненадващо беше, че стоя прав без никаква помощ.

— Бихте ли останал неподвижен, моля? — попита начумереният звяр в доспехите и бормашината зацъка и забръмча. — Обърнете се сега да видим гърба.

Установих, че мога да се обърна. Очевидно бях извършвал подобни чудеса от известно време насам.

— Ще трябва да повдигнем тази ръка — каза звярът и излезе иззад машината си, за да хване дясната ми ръка за лакътя и твърдо да я отдели от мишницата. Той не обръщаше внимание на шумовете, които издавах.

— Дръжте я така.

Цък. Бръм.

— Сега можете да се върнете в стаята си.

— Къде съм? — попитах и той се засмя. — Сериозно говоря. Каква е тая болница?

Той излезе безмълвно и от нищото към мене се забърза медицинска сестра с дълга синя шина, украсена в увиснали бели ленти за закопчаване, и с информацията, че съм в болница „Сейнт Мери“. Още едно завръщане у дома: именно в „Сейнт Мери“ бях прекарал два месеца от седмата си година, тук сестра Хати Баскоум ми беше казала, че светът е наполовина нощ. Солидна омърляна грамада от кафяви тухли, заемаща половин километър от улица „Вестри“, болницата беше на една пряка от старата ми гимназия. В реално време, ако такова нещо съществува, цялото безкрайно пътуване в линейката не би могло да отнеме повече от пет минути. Сестрата премести подкрепящата превръзка през рамото ми, завърза нощницата ми, настани ме в инвалиден стол, избута ме по коридора, натовари ме в един празен асансьор, разтовари ме, след което ме поведе през лабиринт от коридори към стая с високо легло. Много хора искали да говорят с мене, каза тя, бил съм популярна фигура. Казах:

— Искам да съм сама.

Беше прекалено млада, за да знае любимата фраза на Грета Гарбо, но все пак ме остави сам.

Замислен на вид лекар с дълъг плик в ръка влезе след десетина минути.

— Е, господин Андърхил — поде той — вие ни поставихте необикновен проблем. Куршумът, който ви е улучил, е преминал по чиста права линия покрай белия дроб и се спрял под дясната лопатка. Според тези рентгенови снимки обаче вие носите толкова много метал в гърба си, че не е възможно да различим куршума от всичко останало. При тези обстоятелства мисля, че просто ще го оставим там.

След това той пристъпи от крак на крак и ми се усмихна, държейки в сключените си ръце увисналия пред слабините му плик с рентгеновите снимки.

— Бихте ли разрешили един малък спор между мене и рентгенолога? Какво ви се е случило, някаква трудова злополука ли?

Имаше ясни сини очи, гъст рус перчем на челото и никакви бръчки, дори пачи крак.

— Когато бях малко момче, — казах — глътнах един магнит.

Мъничка, почти невидима хоризонтална бръчка, тъничка колкото косъмче на бебешка главица, се появи в средата на челото му.

— Е добре — казах. — Беше свързано с едно загадъчно пътуване.

Той не разбра.

— Ако няма да ме оперирате, значи ли това, че утре си отивам вкъщи?

Той каза, че искат да ме оставят под наблюдение за ден-два.

— Трябва да предотвратим инфекциите, да се погрижим раната да започне да заздравява правилно. — Той замълча. — А и един лейтенант от полицията, Рос Маккандлис, изглежда държи да стоите на едно място. Доколкото разбирам, ще имате много посетители през следващите няколко дни.

— Надявам се някой от тях да ми донесе нещо за четене.

— Мога да взема списания от салона, ако желаете, и да ви ги донеса, когато дойда пак в това крило.

Аз му благодарих, а той се засмя и каза:

— Ако ми кажете как загадъчното пътуване може да остави половин кило метал в гърба ви.

Попитах каква е възрастта на рентгенолога.

Бръчка с размер на бебешко косъмче отново се появи на челото му.

— Около четиридесет и шест, четиридесет и седем, нещо такова.

— Попитайте него. Той ще ви обясни.

— Отпочинете си — каза той и загаси лампите, преди да излезе.

Щом си тръгна, това, което ми бяха дали, докато съм бил още в полусъзнание, започна да си губи въздействието и една широка полоса през тялото ми изригна в пламъци. Потърсих пипнешком звънеца за да повикам сестрата и най-сетне го намерих да виси от връвчица отстрани на дюшека. Натиснах копчето два пъти, дълго чаках и натиснах отново. Една черна сестра с твърда, щръкнала оранжева коса влезе след около двайсет минути и каза, че ще получа болкоуспокояващо след един час. Нямал съм нужда от него сега, само така ми се струвало. И излезе. Пламъците се смееха и вихреха. След един час тя запали лампите, докара поднос с редица от спринцовки, наредени като зъболекарски инструменти, накара ме да се преобърна и ме прободе в хълбока.

— Видяхте ли? — каза тя. — Не се нуждаехте наистина от него досега, нали?

— Очакването е половината от удоволствието — казах. Тя загаси лампите и излезе. Тъмнината се понесе над мене на дълги, гладки вълни.

Когато се събудих, прозорецът в края на стаята сияеше с деликатна розова светлина. Щастливите пламъчета бяха запрепускали и организираха нов фойерверк. Малка купчина списания беше оставена на масата. Взех ги да видя какви са. Лекарят ми беше донесъл „Редбук“, „Модърн матюрити“ и „Лонгевити“. Изглежда болницата не се абонираше за „Солджър ъф форчън“[2]. Отворих „Редбук“ и започнах да чета една колона със съвети. Казваха се много интересни неща относно менопаузата, но тъкмо когато започнах да научавам нови неща за прогестерона, първият посетител за деня пристигна. Двама посетители, всъщност, но само единият имаше значение. Другия беше Съни Беринджър.

3

Мъжът, който последва Съни през вратата, имаше широко тухлено на цвят лице и къса червеникава коса, тук-там прошарена и опъната назад на твърди вълни. Сакото му ограждаше гръден кош, широк около метър. До Съни Беринджър той изглеждаше като мускулесто джудже, което може да прегъва железни греди и да прехапва на две гвоздеи. Детективът ми хвърли бърз, обезпокоителен поглед и нареди на Съни да затвори вратата.

Той дойде до леглото и каза:

— Името ми е Рос Маккандлис, лейтенант в отдела по убийствата. Имаме да говорим за много неща, господин Андърхил.

— Много добре — казах.

Съни се приближи, след като беше затворил вратата, и застана до долния край на леглото. Изглеждаше толкова одушевен, колкото някоя статуя на Великденските острови, но поне не беше враждебен.

Маккандлис дръпна стола и се паркира на около половин метър от главата ми. Светлосините му очи, близко разположени до острата секира на носа му, бяха съвършено равни и мъртви, далеч отвъд точката, в която биха могли да се нарекат безизразни. В тях нямаше достатъчно живот, за да бъдат безжизнени. Внезапно осъзнах, че ние тримата сме сами в стаята и че това, което се случи между нас, ще оформи реалността. Съни щеше да допринесе, иначе щяха да го оставят в коридора, аз щях да допринеса, но каквато там реалност създадяхме заедно, щеше да е в угода преди всичко на Маккандлис.

— Как се чувствате? Добре ли сте?

— Нямам сериозни поражения — казах.

— Да, говорих с лекаря ви. — С това светската част от срещата ни приключи. — Научих, че имате интересна информация относно покойния инспектор Фонтейн. Бих желал да я знам цялата. Разговарях с приятеля ви Рансъм, но изглежда вие сте ключът към снощните събития на Седма южна. Обяснете ми просто ситуацията, така както вие я разбирате.

— Беринджър ще приеме ли показанията ми?

— Засега няма нужда от това, господин Андърхил. Ще действаме с известна предпазливост тук. Когато му дойде времето, ще подпишете показания, които ще удовлетворят всички ни. Предполагам, че вече знаете, че инспектор Фонтейн умря от раните си.

Беше вече отписал Фонтейн — сега просто се опитваше да постави под контрол щетите. Искаше да му предложа бърз маршрут през хаоса. Кимнах.

— Преди да започна, можете ли да ми кажете какво става с Джон и с Алън Брукнър?

— Когато напуснах „Армъри плейс“, инспектор Мънроу разпитваше господин Рансъм. Професор Брукнър е под наблюдение в Областната болница. Бастиан се опитва да получи показания от него, но едва ли ще има късмет. Професорът не говори много свързано.

— Има ли обвинения срещу него?

— Може да се каже, че този разговор е част от този процес. Снощи вие сте направил някои изявления пред старшина Беринджър относно Пол Фонтейн и една компания, която се казва „Елви холдингс“. Споменал сте също имената Фий Бандолайър и Франклин Бачълър. Защо не започнете с това да ми кажете как научихте за „Елви холдингс“.

— Първата ми вечер в Милхейвън двамата с Джон излязохме за вечеря — казах. — Когато привършвахме, той се обади в болницата и разбра, че жена му показва признаци на подобрение. Веднага напусна ресторанта и тръгна към „Шейди маунт“.

Описах как бях забелязал, че го следва кола, как бях записал номера й в бележника си, бях последвал и двамата до „Шейди маунт“, бях разговарял с шофьора във фоайето на болницата и бях разпознал у него човека, който бях видял по-рано на същия ден.

— Шофьорът се оказа Били Риц.

— Какво направихте с номера?

— На другия ден отидох в болницата, без да знам, че Ейприл е убита, видях на нейния етаж Пол Фонтейн заедно с много други полицаи и му дадох номера.

Маккандлис хвърли бърз поглед към Съни.

— Дадохте го на Фонтейн?

— Всъщност, прочетох го от бележника си. Мислех, че съм му дал листчето, но на погребението на Ейприл отворих бележника си и видях, че е още у мене. Същият следобед, когато аз, Джон и Алън отидохме в моргата да идентифицираме трупа на Грант Хофман, видях същата кола паркирана пред кръчмата „Грийн уоман“.

Казах му, че съм видял Били Риц да слага кашони в багажника си. Маккандлис продължаваше да чака да разбере как всичко това е отвело до „Елви холдингс“. Повторих това, което бях казал на Джон — че съм работил с компютъра в университетската библиотека.

— Оказа се, че компанията „Елви холдингс“ притежава и колата и „Грийн уоман“. Извадих имената и адресите на директорите на компанията.

Когато му казах имената, Маккандлис не можа да скрие учудването си — той беше ангажиран до тоя момент с последиците от размириците и едва с мене започваше разследването си.

— Ние в момента проверяваме „Елви“, предполагам, че ще достигнем до същата информация — каза той. — Разбирахте ли значението на името Андрю Белински?

— Тогава не.

— И казвате, че сте получил тази информация от компютър в университетската библиотека?

— Точно така — казах.

Не ми повярва, — сигурно знаеше, че не бих могъл да достигна до регистрацията на автомобили чрез университетски компютър — но нямаше намерение да настоява.

— Някой ден ще трябва да ми покажете как го правите.

— Мисля, че имах късмет — казах. — Каза ли ви Джон, че имам отдавнашен интерес към старите убийства на Синята Роза. Той затова ме повика.

— Продължавайте.

За около десет минути му разказах за срещата с Белнапови, за това, което чук относно Боб Бандолайър, за посещението у Сънчана и за първото изникване на името Фий Бандолайър. Компютърът ми беше показал, че „Елви“ притежава и старата къща на Боб Бондолайър. Издадената на собствени разноски книга на един запасен полковник ми беше дала идеята за военен, смятан за загинал на бойното поле, който има отдавнашен зъб на Джон Рансъм. Разказах му за Джуди Ледъруд и Едуард Хабъл.

— И не намерихте за нужно да дойдете в полицията с цялата тази информация?

— Отидох в полицията — казах. — Отидох при Фонтейн. Той беше натоварен със случая на Ейприл. Щом му споменах Сънчана, Фонтейн ми нареди да не се занимавам със старите убийства на Синята Роза и ми предложи да напусна града. Тъй като не го направих, той ме заведе да видя гроба на Боб Бандолайър, за да ми докаже, че Бандолайър не би могъл да е свързан с новите убийства. Между другото, той ми каза за прякора на Анди Белин, но отрече да знае нещо за „Елви“.

Маккандлис кимна.

— Рансъм каза, че ви се обадил да ви уреди среща близо до „Сейнт Олуин“.

— Разбрал е, че съм ходил в неговия град в Охайо. Когато се върнах, някой се опита да ме бутне от магистралата в мъглата. Фонтейн искаше да ме убие, но не е знаел какво съм научил от Хабъл.

Маккандлис придърпа стола си по-близо до леглото.

— После ви се е обадила жената от Седма южна.

Наближавахме решителния момент и аз имах чувството, че става нещо, което не разбирам напълно. Маккандлис като че ли натежаваше и се сгъстяваше от съсредоточеност, сякаш ми внушаваше да подредя нещата по начин, който ще съответства на някакъв предначертан модел. Единственият модел, който виждах, израстваше от това, което вече му бях казал, и аз отново му намекнах за уговорката ми с Хана Белнап.

Той кимна. Това беше обяснение, но не беше важно.

Покрай вратата изтрополи количка и някой надолу по коридора започна да вика.

— С каква цел решихте да отидете в къщата на Бандолайър?

— Исках да изненадам Фонтейн. Джон и аз си мислехме, че можем да го нокаутираме или да го превъзмогнем и да намерим кашоните със записките — погледнах към Съни, но Съни все още имаше каменен вид.

— А за какво взехте този старец?

— Алън може да бъде изключително настойчив. Не ни остави никакъв избор.

— Изглежда много хора са чули професор Брукнър да заплашва, че ще убие човека, който е убил дъщеря ми. Предполагам, че и в тоя случай е бил настойчив.

Спомних си погребението — Джон навярно им беше казал за избухването на Алън.

— Наредих му да остане в колата, но той искаше да следи нещата отблизо и ни последва от другата страна на улицата.

— Вие вече сте били ходили в къщата.

Кимнах.

— Търсих тези записки — тези кашони, които той изнесе от „Грийн уоман“. Вие ги намерихте, нали?

— Не — каза Маккандлис.

Усетих, че стомахът ми потъва към дюшека.

— Как успяхте да влезете първия път?

— Задната врата не беше заключена.

— Ами! — каза Маккандлис. — Оставил е мястото отключено? Както и „Грийн уоман“, така ли? Отивате и намирате ключалката вече счупена.

— Да — казах. — Така че влязох и огледах.

— Сигурно това е нещо обикновено в Ню Йорк, разбиваш и влизаш. Тук обаче не гледаме на това с много добро око.

Мъжът от коридора започна отново да крещи, но мъртвите очи не се отлепяха от моите.

— Както и да е, да речем че вие с приятеля си сте влезли. Долу в мазето има един интересен малък подарък, но няма кашони, пълни с интересни неща. От друга страна, вие сте взели нещо. Къс хартия.

Носех хартийката в джоба на якето си, откакто Том ми го върна. Бях забравил за него и някой от болницата го беше предал на полицията.

— Злоупотребата с веществени доказателства също има известна тежест.

Джон им беше разказал всичко за влизането в къщата и в кръчмата и сега те го държаха на „Армъри плейс“, докато решат какво да правят с мене. Решението беше свързано с начина, по който отговарям на въпросите — ако не му помогнех да натъпче реалността във формата, която му изнасяше, той щеше да е щастлив да обърка живота ми с толкова криминални обвинения, колкото би могъл да измисли.

— Бих могъл дори да си помисля, че вие с приятелчето си сте довели стареца, понеже сте знаели, че той ще стреля във Фонтейн при първа възможност.

— Казахме му да стои в колата — казах аз изморено. — Не го искахме с нас. Това е безумно. Джон не му е давал пистолета, той си го взе. Нямахме ясен план.

Болката нарасна с два пункта. Имаше много време до следващата инжекция.

— Вижте, ако сте видели хартийката, разбрали сте какво значи. Видяхте, че е една жена в Алънтаун. Фонтейн е работил в Алънтаун.

— Да — Маккандлс въздъхна. — Но нищо не доказва, че е убил някого там. И този разговор не е вече за Пол Фонтейн. За вас е.

Той рязко се изправи и отиде до прозореца. Разтърка лицето си, гледайки към улицата. По отсрещната сграда пламтяха слънчеви отблясъци. Маккандлис подръпна колана си и се обърна бавно.

— Трябва да мисля за този град. В този момент нещата биха могли да поемат в две различни посоки. В полицейското управление ще има много промени. Вие сте намерил човек в Охайо, който ви е казал, че Фонтейн е бил някой друг. Това, което имам аз, е един мъртъв инспектор и опашката от безредици. Това, което не ми трябва, е разгласяването на още един сериен убиец в Милхейвън, особено ако той е полицай. Защото резултатът ще е още повече проблеми, отколкото имаме в момента. — Той отново въздъхна. — Виждате ли смисъл в думите ми?

— Твърде много.

— Всичко на света е политика — той се върна към стола, закова ръцете си върху облегалката му и се наведе напред. — Но нека поговорим за това, което се е случило, когато Фонтейн е бил застрелян.

Вратата се отвори и той вдигна поглед. Русият доктор, когото бях видял през нощта, направи две крачки в стаята, замръзна и отново излезе.

— Когато свършим, — каза Маккандлис — всичко това ще е решено завинаги. След това няма да има изненади. През нощта на безредиците вие отивате в тая къща с намерението да заловите един човек, за когото сте имали основание да вярвате, че е убил двама души. Смятали сте да го предадете на полицията.

— Точно така.

— Чухте ли стрелба в района?

— Не тогава. Не, бъркам. Чух изстрели откъм района на безредиците.

— Какво се случи, когато стигнахте до къщата?

— Двамата с Джон бяхме тръгнали към задната врата, но аз го върнах покрай къщата отново, за да се качим на верандата. Когато наближихме стъпалата към верандата, Алън видя предната врата да се отваря и започна да крещи.

— В тоя момент патрулната кола е през една пряка.

— Да — казах. — Алън видя Фонтейн и започна да пищи „Това ли е той?“ Фонтейн каза нещо от сорта на „По дяволите, Андърхил, тоя път няма да се измъкнеш“. Мисля, че хората в колата още не ни бяха видели.

Маккандлис кимна.

— Джон изтича до Алън и се опита да го успокои, но Алън измъкна пистолета от него и започна да стреля. Следващото нещо, което си спомням, е че лежа в локва кръв.

— Колко изстрела чухте?

— Трябва да са били два — казах.

Той направи многозначителна пауза.

— Попитах колко изстрела чухте.

Замислих се.

— Видях Алън да стреля два пъти — казах. — Но мисля, че може би съм чул повече от два изстрела.

— Брукнър стреля два пъти. Старшина Беринджър дава предупредителен изстрел във въздуха. Двойката, която живее срещу мястото, където сте били, казва, че са чули поне пет изстрела; същото твърди и съседката. Мъжът й е проспал всичко, така че не е чул нищо. Колегата на Беринджър смята, че е чул пет изстрела много близо един до друг.

— Като оплетено кълбо ми е — казах.

— Вие сте с лице към Рансъм и Брукнар. Какво виждате? В този район е имало известни проблеми по време на безредиците.

Спомних си какво бях видял.

— Имах чувството, че между къщите зад Алън и Рансъм има някой.

— Много добре, господин Андърхил. Видяхте ли го?

— Стори ми се, че забелязвам движение. Беше тъмно. После започна лудницата.

— Чул ли сте за лице на име Никълъс Вънтюра?

Закъснял с около секунда, отговорих.

— Не.

— Естествено, и аз тъй мислех — каза Маккандлис. Навярно знаеше, че лъжа. — Вънтюра е бил начинаещ мръсник, който е налетял на злополука на „Ливърмор авеню“ по време на безредиците. Някой му е отнел ножа и почти му е откъснал ръката. — Маккандлис почти ми се усмихна, заобиколи стола и седна с лице към мене. — Някой се е обадил на 911 от „Сейнт Олуин“ веднага след това, но не вярвам това да е бил същият, който е размазал Вънтюра, нали?

— Да — казах.

— Всъщност това, което се е случило с Вънтюра, е било свързано с безредиците, как мислите?

Кимнах.

— Може би сте чул за смъртта на един мъж Франки Уолдо?

— Чух нещо — казах. — Ако искате да знаете какво мисля…

— За сега нищо не мислите — каза Маккандлис. — Неофициално мога да ви кажа, че Уолдо е бил свързан с наркобизнеса на Били Риц. И Риц е бил убит за отмъщение за това убийство.

— Мислите ли, че наистина можете да действате така?

— Не съм ви чул.

— Риц е бил отплатата за Уолдо.

— Както ви казах, всичко е политика. — Той се изправи. — Между другото старшина Беринджър е намерил някакви стари фотографии в мазето на оная къща. Мисля, че от всичко това може да се получи някаква полза, въпреки това, което вие, идиоти, се опитахте да направите.

— Май не ви е много мъчно, че Фонтейн е мъртъв?

Маккандлис се отдалечи от стола. Съни отстъпи и се загледа в краката си. Беше глух и сляп.

— Знаете ли какво ме прави щастлив? — попита Маккандлис. — Мога много по-добре да го предпазвам по начина, по който са нещата сега.

— Не ви беше трудно да повярвате, че е бил Франклин Бачълър. А всичко, което знаете, е това, което ви казах за Едуард Хабъл. Не разбирам.

Маккандлис ме изгледа с дълъг, неразгадаем поглед. Погледна надолу към Съни, който изпъна главата си нагоре като на парад.

— Кажи му.

— Инспектор Мънроу е претърсил апартамента на инспектор Фонтейн тази сутрин. — Съни отправяше думите си към бляскавия прозорец. — Той е открил в бюрото му документите за уволнение на майор Бачълър.

Ако не знаех колко щеше да боли, бих се изсмял с глас.

— Чудя се дали не е намерил и кутиите със записките.

— Не е имало никакви кутии със записки — каза Маккандлис.

— Сега няма — казах. — Поздравления.

Маккандлис остави това да мине покрай ушите му. Може би те не бяха унищожили записките, все пак. Може би Фонтейн ги беше хвърлил в тоалетната, лист по лист, преди ние да стигнем до старата му къща.

— Ще бъдете защитен от журналисти, докато сте тук — каза Маккандлис. Звучеше така, сякаш ми четеше правата и задълженията. — Болницата ще подбира обажданията ви, а на вратата ви ще поставя полицай, който да следи за безопасността ви. След около час старшина Беринджър ще ви донесе показанията, базирани на вашите отговори. Нали, Съни?

— Да, сър — каза Съни.

— Може и да помислите за билет за вкъщи в деня на изписването ви. Ще ви закараме до летището с патрулна кола, така че след като запазите билета, дайте на полицая информация за полета.

— Все в интерес на моята безопасност — казах.

— Грижете се за себе си — каза Маккандлис. — Изглеждате ужасно, ако искате да знаете истината.

— Щастлив съм, че мога да ви помогна — казах. Те вече излизаха през вратата.

Отворих списанието и се опитах да възобновя интереса си към менопаузата. Някои от симптомите ми се виждаха иронично познати — обилно кръвотечение, нарастваща болка, депресии. Авторът не казваше нищо за внезапни изблици на гняв срещу авторитарни фигури, които имат вид на пенсионирани циркови артисти. Разбирах донякъде към какво се стреми Маккандлис, но настояването му, че имало повече от три изстрела ме озадачаваше. Казаното от мене го задоволяваше, но не ми беше ясно защо. След това започнах да се тревожа за Алън. Пресегнах се през гърдите си към телефона и поисках да ме свържат с Областната болница, но операторката почти извинително ми каза, че по полицейско нареждане имам право само на обаждания отвън. Взех „Модърн брайд“ и разбрах, че днешната млада жена сключва брак облечена горе долу в същото, в което и вчерашната. Тъкмо се зачетох в „Лонгевити“ за „Упражнения за наскоро овдовелите“, когато един нисък, набит млад полицай подаде глава през вратата и каза:

— Тук съм, пред вратата.

В същия момент и двамата се разпознахме. Беше старшина Манджълоути, но без бялата превръзка, която носеше, когато го видях за последен път.

— Никой обаче не ми е нареждал да разговарял с вас — каза той и ми отправи, както навярно смяташе, един наистина страшен поглед. Когато седна, сгъваемият му стол изскърца.

4

Джефри Боу успя да преодолее регистратурата и се озова пред вратата ми около час, след като Рос Маккандлис си тръгна. Аз си играех със студената овесена каша, която ми бяха пратили от кухнята, като правех от нея хълмче, а после го сплесквах. Първият знак за пристигането на репортера беше гласът на Манджълоути, който казваше:

— Не, не, омитайте се оттук.

Помислих си, че не позволява на Джон Рансъм да влезе в стаята ми, бутнах кашата и извиках:

— Хайде де, Манджълоути, пуснете го.

— По никакъв начин — каза Манджълоути.

— Нил чухте — каза глас, който познавах. Боу промуши мършавия си гръден кош покрай Манджълоути и надникна в стаята. — Здрасти, Тим — каза той, сякаш бяхме стари приятели. Може и да бяхме вече — дадох си сметка колко съм доволен да го видя.

— Здрасти, Джефри — казах.

— Кажи на старшината да ме пусне за десет минути, а?

Манджълоути заби ръка върху гърдите на Боу и го избута до средата на коридора. Джефри направи знаци към мене над главата на полицая, но Манджълоути отново го бутна и новинарят изчезна.

Чух го да протестира по целия път през коридора до асансьорите. Манджълоути ми беше толкова ядосан, че затвори вратата, когато се върна.

Когато вратата се отвори отново, вече бях започнал да съжалявам, че не изядох овесената каша. Съни Беринджър дойде с един-единствен лист хартия върху поставка.

— Показанията ви са готови — каза той и ми подаде листа. Извади химикалка от джоба си. — Разпишете се, където и да е отдолу.

Повечето изречения в показанията започваха с „аз“ и съдържаха по-малко от шест думи. Имаше поне по една машинописна грешка във всяко изречение и граматиката куцаше. Беше сухо описание на това, което се беше случило пред някогашната къща на Боб Бандолайр. Последните две изречения бяха: „Професор Брукнър стреля два пъти и ме улучи. Чух, че стрелбата се продължава.“ Маккандлис навярно го беше накарал да го пренаписва три пъти, всеки път отстранявайки нови подробности.

— Трябва да направя някои промени, преди да подпиша — казах.

— Как така промени? — попита Беринджър.

Започнах да вписвам „с един от куршумите“ след „ме улучи“ и Беринджър се наведе над листа да види какво добавям. Искаше да измъкне писалката от ръката ми, но се успокои, като видя какво правя. Задрасках „се“ от последното изречение и написах името си под показанията.

Той си взе поставката и писалката, озадачен, но успокоен.

— Просто редактирам — казах. — Не мога да не го направя.

— Лейтенантът е голям поддръжник на редактирането.

— Разбрах това.

Съни се отдръпна от леглото и хвърли поглед към вратата, за да се увери, че е затворена.

— Благодаря ви, задето не споменахте, че вие ми казахте за снимките.

— Мънроу ще пусне ли Джон, след като се върнете с тези показания?

— Сигурно. Рансъм просто си седи на бюрото му и двамата си разказват истории за Виетнам — той все още не искаше да си тръгне и стърчеше като кула над леглото.

За пръв път той погледна открито към марлята върху рамото ми. Видях, че реши да не казва нищо за нея. После направи стъпка към вратата.

— Да кажа ли на Рансъм, че бихте искали да го видите?

— Бих искал да видя всекиго, освен Манджълоути — казах.

След като Съни си тръгна, един чернокос, енергичен млад лекар връхлетя в стаята, за да залепи нова марля върху кървавата дупка.

— За около месец ще имате проблем с бекхенда, но иначе сте наред — той притисна последната лепенка на мястото й и се изправи. Виждаше се, че прелива от любопитство. — Полицията май смята, че тук ще сте в по-голяма безопасност.

— Мисля, че е вярно обратното.

След това четох „Модърн матюрити“. От кора до кора, дума по дума, заедно с рекламите. Трябваше да си сменя маратонките и да се погрижа за отчета на данъците си. За обяд получих парче пиле, толкова бледо, че почти се сливаше с чинията. Изядох го до последната трошичка, даже хрущялестите парченца, захванати за костите.

Когато Джон се появи няколко часа по-късно, Манджълоути отказа да го пусне, докато не получи разрешение от управлението. Разрешението отне доста време и докато двамата бяха на регистратурата, аз станах от леглото и повлякох тръбичката за глюкоза през стаята до мивката, където се погледнах в огледалото. Имах малко повече цвят от пилето и се нуждаех от самобръсначка. За да си отмъстя за списанията, изпиках се в мивката. Докато Манджълоути научи, че няма да го уволнят, задето е пуснал Джон в стаята ми, аз бях докуцукал обратно в леглото си, чувствайки се сякаш току-що съм изкачил някой алпийски връх.

Джон влезе с износена бяла брезентова чанта, затвори вратата и се облегна на нея, клатейки глава в израз на безпомощност.

— Можеш ли да повярваш, че тоя човек е още в полицията? Какво прави той тук сега?

— Защитава ме от пресата.

Джон изпръхтя и се оттласна от вратата. Погледнах лакомо към брезентовата чанта. На едната й страна с големи червени букви пишеше КОЛЕЖ АРКХАМ.

— Странна работа, имаш вид на някой, по който току-що са стреляли. Отбих се вкъщи и взех няколко книги. Никой не благоволи да ми каже колко ще те държат, така че съм донесъл доста.

Той седна до мене и започна да трупа книги на масата. „Библиотеката на Наг Хамади“, Сю Графтън, Рос Макдоналд, Доналд Уестлейк, Джон Ървонг, А. С. Байът, Мартин Еймис.

— Някои от тях бяха на Ейприл. Помислих си също, че може да ти бъде интересно и това — той извади от чантата дебела книга в зелена обложка и я вдигна така, че да видя корицата. „Концепцията за свещеното“ от Алън Брукнър. — Навярно най-добрата му книга.

Взех я от него. Овехтяла като стар куфар, омацана, омекнала от употреба, тя имаше вид като че ли е била четена стотици пъти.

— Много съм ти благодарен — казах.

— Запази си я — той се облегна назад и разтърси ръце. — Ама че нощ.

Попитах го какво е станало, след като ме откараха.

— Натикаха ни с Алън в полицейска кола и ни закараха на „Армъри плейс“. После ни заключиха в една малка стая и ни задаваха едни и същи въпроси отново и отново.

След два часа го бяха закарали вкъщи, бяха го оставили да поспи, после отново го бяха взели и го бяха заразпитвали отначало. Най-сетне Маккандлис взел писмените му показания и го пуснал. Не го обвинили в нищо.

Той ме хвана за китката.

— Не им каза нищо за колата, нали? Или за другите неща? — имаше предвид Брайън Дориан.

— Не. Придържах се към „Елви“ и Франклин Бачълър и Синята Роза.

— Ох — той се облегна назад с благодарност. — Не знаех в какво състояние си. Имах моменти на доста големи безпокойства там.

— Как е Алън? Чух, че е в Областната болница.

Джон изпъшка.

— Алън рухна. Дълго време цитираше един от проклетите гностически стихове. След това забъбли по бебешки. Не знам какво е правил по време на разпита, но Мънроу ми каза накрая, че е на успокоителни в болницата. Предполагам, че ще трябва да го обвинят в безразсъдна употреба на оръжие или опасно безразсъдство, или нещо подобно, но Мънроу ми каза, че навярно няма да трябва да ходи на процес или каквото е там. Искам да кажа, няма да свърши в затвор. Но Господи, ако можеше да го видиш.

— Беше ли при него?

Джон изпъшка.

— Имам чувството, че е завзел моя живот. Отидох в Областната и ето го там Алън, легнал на леглото и говорещ неща като „Аз живея в малка бяла къщичка. Върна ли се тати? Моят брат се изпишка от моста.“ Буквално. Той е на около четири години. Честно казано, не вярвам вече да бъде нещо друго.

— О, боже! — казах.

— Така че адвокатът му ме спипва и казва, че тъй като преди една-две години той е назначил Ейприл за попечителка на имотите си, сега аз съм попечителят, освен ако не искам да прехвърля отговорностите си на адвоката. Как не. Той е на осемдесет години, като че ли е излязъл от роман на Дикенс. Така че ще трябва да се разправям с банката, да подпиша милион документи, да прокарам случая му в съда, да продам къщата му.

— Да продадеш къщата му?

— Не може да живее там вече, заминал си е. Трябва да намеря дом, в който ще го приемат, което в неговото състояние не е лесна работа.

Представях си го да бърбори за бялата къщичка и усетих вълна от жалост и съчувствие, от които почти ми се зави свят.

— Какво става по света? Има ли го в новините?

— Искаш да кажеш дали нас ни има в новините? Пуснах радиото, когато се прибрах, и чух само, че инспектор Пол Фонтейн е бил убит при инцидент в района на „Ливърмор авеню“. Ще ти кажа нещо — „Армъри плейс“ държи нещата яко под сурдинка.

— Догаждах се — казах.

— Тим, аз трябва да тръгвам. Всички тия истории около Алън — нали знаеш, — той се изправи и ме погледна благо. — Радвам се, че се оправяш. Боже, въобще не ми беше ясно какво стана с тебе снощи.

— Алън ме улучи в рамото.

Джон, разбира се, знаеше това, но аз чувствах, че то заслужава малко повече внимание.

— Ти едвам не се преметна. Не се майтапя. Краката ти политнаха право пред тебе. Бам, и си долу.

Ръката ми автоматично докосна марлената превръзка.

— Знаеш ли какво е най-странното? Никой май не се съмнява, че Фонтейн е убил Ейприл и Грант Хофман. Нямат записките или твърдят, че ги нямат, и нямат никакви доказателства. Имат само това, което ние им дадохме, а са го познавали повече от десет години. В собствената му служба, където до вчера мислеха, че е Господ, за дванайсет часа се завъртяха на 360 градуса.

— Разбира се — усмихна се Джон и поклати глава, сякаш са ме скъсали на фасулски изпит. — Маккандлис и Хоуган са открили, че никога не са го познавали. Може и да не ни го показват, но се чувстват предадени и разгневени. Тъкмо когато трябва да убедят целия град, че ченгетата им не са лайнари все пак, най-добрия им следовател се оказва много, много нечист.

Джон се приближи, закопчавайки костюма си с поглед, блеснал от разбиране.

— Мънроу е претърсил апартамента му, нали там? Намерил е документите за уволнение, но кой знае какво още е намерил. Самият факт, че не ни казват, че са намерили ножове или кръв по обувките му, значи, че са ги намерили.

Когато видя да асимилирам твърдението му, че те щяха да са много по-твърди с нас, ако не знаеха нищо, той хвърли поглед към вратата и понижи глас.

— Мисля, че Мънроу е намерил тези записки, занесъл ги е на Маккандлис, Маккандлис ги е прочел и ги е унищожил. Случаят е приключен.

— Значи официално никога няма да обвинят убиеца на Ейприл?

— Маккандлис каза, че ще ме хване за влизане с взлом, ако чуе, че съм проговорил нещо пред пресата — той сви рамене. — Защо тоя дебелак седи пред вратата ти? Той дори не става да спасява нечий живот, но е достатъчен, за да не допусне Джефри Боу в стаята ти.

— Ще можеш ли да живееш с това? — попитах, но отговорът беше ясен още от момента на влизането му.

— Знам кой е убиецът и кучият син е мъртъв. Дали ще мога да живея с това? И още как — Джон погледна часовника си. — Ей, вече съм закъснял за среща в банката. Добре ли си? Имаш ли нужда от още нещо?

Помолих го да ми запази билет за вдругиден.

5

Благодарение на книгата на Алън Брукнър два-три часа отлетяха в щастлива съсредоточеност, макар че навярно разбирах около една четвърт от онова, което четях. Книгата беше концентрирана и елегантна като струнен квартет на Елиът Картър, но и толкова лесна за разбиране при първо запознанство. След като една сестра със сияещо лице дотътри вълшебния поднос и ме инжектира, книгата започна да ми говори със съвършена яснота, но това може би беше илюзия.

Чух вратата да се затваря, вдигнах поглед и видях Майкъл Хоуган да се приближава към мене. Дългото му лице беше почти толкова изразително, колкото и ръждивата желязна маска на Рос Маккандлис, но когато дойде по-близо, видях, че този ефект се дължи на изтощение, не на презрение.

— Реших да ви видя, преди да се прибера — каза той. — Имате ли нещо против да седна?

— Моля ви, заповядайте — казах аз и той се отпусна на стола странично, почти лениво. От смачкания му раиран костюм се носеше воня на дим и барут. Вгледах се в измореното, забележително лице на Майкъл Хоуган, все още забележително, въпреки белезите на дълбоко изтощение, и си дадох сметка, че миризмата е същата миризма на пепелища, която бях доловил край изгорената къща на Сънчана. Както и Фонтейн, Хоуган бе прекарал голяма част от нощта в близост до горящи сгради, и оттогава не се беше прибирал.

— Вие изглеждате по-добре от мене — каза той. — Как вървят нещата? Боли ли много?

— Попитайте ме пак след около час и половина.

Той успя да се усмихне през плетеницата от чувства, изписани по изнуреното му лице.

— Предполагам, че безредиците са приключили — казах аз, но той отпрати безредиците в небитието с едно замахване на ръка и с един нетърпелив, изпълнен с горчивина поглед, който ме докосна като елекрошок.

Хоуган въздъхна и се отпусна на стола.

— Това, което вие сте се опитали да направите, е било голяма глупост.

— Не знаехме на кого да се доверим. Не мислехме, че някой ще ни повярва, освен ако не го хванем в старата му къща и не го накараме да говори.

— Как според вас щяхте да го накарате да говори?

Той избягваше да употреби името — процесът, предсказан от Джон, беше вече започнал.

— Ако успеехме да го вържем — това беше образът, чрез който си представях финала на нашето нападение над Фонтейн — щях да му каза, че знам кой е. Бих могъл да го докажа. Нямаше да има никакъв изход за него — щеше да разбере, че е заловен.

— Доказателството щеше да е този човек Хабъл?

— Да. Хабъл веднага го позна.

— Представете си каква работа — каза Хоуган, като искаше да каже, че това е твърде много, за да си го представи човек. — Е, ние ще изпратим някого там утре, но не очаквайте да четете за Франклин Бачълър в „Ню Йорк Таймс“. Или пък в „Леджър“ — погледът му още повече се замъгли. — Когато влязохме в контакт с армията, те ни ругаха през повечето време, накрая някакъв тип от ЦРУ предаде вестта, че досието на майор Бачълър не само е затворено, но и че не може да бъде отваряно още петдесет години. Официално той е мъртъв. И всичко написано за него, което не повтаря нещо вече известно, трябва най-напред да се одобри от ЦРУ. Та ето къде сме.

— Ето къде сме всички ние — казах. — Но благодаря ви, че ми казахте.

— Още не съм свършил. Разбрах, че сте се срещнали със Рос Маккандлис.

Кимнах.

— Разбирам какво иска.

— Той обикновено не оставя много място за съмнение. Но навярно не ви е казал едно-две неща, които трябва да знаете.

Зачаках, опасявайки се, че ще ми каже нещо за Том Пасмор.

— Пистолетът на стария човек се изследва от специалисти по балистика. Там не са много бързи. Докладът ще дойде след около седмица. Но куршумът, който е убил нашия инспектор, не би могъл да е дошъл от същия пистолет като този, който улучи вас.

— Прекалявате — казах. — Аз бях там. Видях Алън да стреля два пъти. Какъв е смисълът на всичко това? — и изведнъж видях смисъла. — Ако не Алън беше убил Фонтейн, цялата ни история се стопяваше във фикцията на безредиците.

— Това е истината. Видял сте Брукнър да стреля два пъти, защото първият път не е улучил. Вторият улучва вас — ако ви беше улучил първият, нямаше да го видите да стреля втори път.

— Значи първият улучва Фонтейн.

— Знаете ли какво се е случило с него? Целият му гръден кош се е взривил. Ако ви беше улучил същият куршум, нямаше да ви е останало нищо под дясната ключица. Нямаше да сте жив.

— Е, кой го е застрелял тогава? — щом отворих уста, вече знаех.

— Казал сте на Маккандлис, че сте видял човек между къщите оттатък улицата.

Видял бях — най-малкото мислех, че съм видял. Дори и да не бях, Макканлис щеше да ми подскаже, че съм видял. Бях му поднесъл точно каквото искаше.

— В тоя град все още има полиция — каза Хоуган. — Ще го хванем рано или късно.

Видях възможност за въпрос и веднага се вкопчих в нея.

— Маккандлис спомена някакъв Вънтюра, струва ми се. Никълъс Вънтюра.

— Това е другото нещо, което исках да ви кажа. Вънтюра е бил опериран, сложен в гипс и настанен в Областната болница. Скоро след като започват безредиците, той изчезва. Никой не го е виждал оттогава. И не мисля, че някой ще го види вече.

— Как е могъл да изчезне? — попитах.

— Областната е хаотично място. Може просто да си е излязъл.

— Но вие не мислите така.

— Мисля, че Вънтюра не би могъл да се изправи сам, камо ли да си излезе от болницата — яростта в погледа му изглеждаше свързана с вонята на пепелища, която се носеше от дрехите му, сякаш тялото му изпускаше тая миризма. — Както и да е, това е, което исках да ви кажа. А сега ще ви оставя на спокойствие.

Той се изправи на крака и мрачно ме погледна.

— Било е истинско.

— Дори прекалено истинско — казах, а той кимна и излезе от стаята. Вонята на яростта и разочарованието му остана след него, като пластове пепел по кожата ми, по чаршафите, по книгата, която бях забравил, че държа.

6

— Аз те предупредих, че може да се случи нещо подобно — каза ми Том Пасмор на следващата сутрин, след като му бях описал разговора си с Хоуган. — Но не очаквах, че ще е толкова тотално. Пепелният слой от разочарование все още ме покриваше така плътно, че почти се чувствах благодарен на отвличащото вниманието ми равномерно туптене, в което се беше оттеглила болката ми. Нехарактерно сдържаният черен костюм на Том изглеждаше като друга форма на разочарованието, несмекчена от никакъв проблясък на цвят, от розова вратовръзка или жълта жилетка, или яркочервена кърпичка, с каквито той обикновено освежаваше общия си вид. Общият вид на Том изглеждаше така печален, както и моят.

И двамата държахме сутрешния брой на „Леджър“, в който преобладаваха снимки на изгорени сгради и статии за доброволците, които вземаха участие в грандиозното разчистване, необходимо преди да се започне строителството. Най-отгоре на трета страница, подредени като снимките на жертвите на Драгонет, имаше фотографии на осемте загинали по време на безредиците. Всички бяха мъже и седем от тях бяха афроамериканци. Белият беше инспектор Пол Фонтейн. Под квадратчето с неговата снимка имаше кратък абзац, който споменаваше за многото му заслуги, за многото му успехи при решаването на трудни случаи на убийства, които му бяха спечелили прякора „Фантастичният“, както и за личната му добросърдечност и чувство за хумор. Смъртта му, както и на повечето от останалите, се дължеше на случайна стрелба.

На втора страница от следващата секция в статия от една колона под заглавието КРИМИНАЛЕН СЛУЧАЙ ОТПРЕДИ ЧЕТИРИДЕСЕТ ГОДИНИ РЕШЕН се съобщаваше за неотдавнашните разследвания, проведени от лейтенант Рос Маккандлис, които бяха разкрили, че идентичността на Синята Роза, убиецът на четирима души от Милхейвън през 1950 година, е Робърт К. Бандолайър, тогава дневен управител на хотел „Сейнт Олуин“. „С голямо удовлетворение реабилитираме инспектор Уилям Дамрош, който през цялото това време е носил незаслужено петно върху репутацията си“, казваше Маккандлис. „Веществени доказателства, намерени в някогашното жилище на господин Бандолайър, го свързват по несъмнен начин с четирите убийства. След цели четиридесет години ние най-сетне можем да кажем, че справедливостта възтържествува по отношение на Уилям Дамрош, който е бил опитен и всеотдаен следовател в традициите на отдела по убийствата в Милхейвън.“

И толкоз. Нищо за Фийлдинг Бандолайър или Франклин Бачълър, нищо за Грант Хофман или Ейприл Рансъм.

— Тотално наистина — казах аз.

Том пусна на пода своя брой от вестника, вдигна единия си крак, за да закрепи глезена си върху коляното и се наведе с лакът, опрян на другото коляно. С брадичка върху ръката, с очи блеснали от любопитство, той изобразяваше почти комично съзнание за собствената си угнетеност.

— Въпросът е, след като съм знаел, че така ще стане, защо се чувствам толкова зле?

— Мисля, че се чувстваш изключен — казах.

— Не това имах предвид, разбира се — каза той. — Не те обвинявам по никакъв начин, но донякъде си представях, че ще бъдем ние двамата с Джон. А Алън въобще не трябваше да се мярка.

— Естествено — казах. — Но ако ти не беше настоявал да останеш отстрани…

— Не и да ме държат отстрани, обаче — той поклати крак. — Джон ме отблъсна. Опита се да купи една от картините ми, след това се опита да купи и мене.

Съгласих се, че Джон може да бъде отблъскващ.

— Но ако прекараш някога половин час с родителите му, ще знаеш защо. Под всичко това той е добро момче. Не е точно това, което очаквах, но хората се променят.

— Аз не се променям — каза Том с израз на неутешимост. — Изглежда, това е отчасти проблемът ми. Винаги на огъня ми къкрят едно-две неща, но това беше най-вълнуващото от години насам. Наистина направихме нещо грандиозно, а сега то свърши.

— Почти — казах. — Нямаш ли още едно-две неща, с които да разнообразиш мъртвилото?

— Да, но не е като това. Казано на твой език, те са само разкази. Това беше цял роман. И сега никой няма да го прочете освен ти, аз и Джон.

— Не забравяй Маккандлис — казах.

— Рос Маккандлис винаги ми е напомнял шеф на тайните служби в тоталитарна държава. — Осъзнавайки, че може да ми каже свежа клюка, той светна. — Чу ли, че Вес навярно ще се маха?

Поклатих глава.

— Заради Фонтейн ли?

— Навярно Фантейн е истинската причина, но кметът ще внушава, че напуска заради комбинацията от Уолтър Драгонет, безредиците и момчето, което беше застреляно в кметството.

— Това публично достояние ли е?

— Не, но много хора — от типа хора, които наистина знаят, искам да кажа — говорят за това, сякаш всичко е вече решено.

Чудех се кого ли има предвид, след това си спомних, че Сара Спенс прекарва живота си между хората, които наистина знаят.

— Ами Мърлин?

— Мърлин е течност — приема формата на съда, в който влезе. Мисля, че за известно време ще бъдем свидетели на голяма активност от негова страна. Най-вероятно е да намери някой добър чернокож шеф на полицията в някоя друга част на страната, да го ухажва, докато си загуби ума и след това да обяви назначаването на нов шеф. Дотогава той ще оказва на Вес хиляда процентова подкрепа.

— Всичко е политика — казах.

— Най-вече всичко, което не трябва да бъде. — Той мрачно разгледа купчината книги върху масата ми, но като че ли без да обръща внимание на заглавията. — Трябваше да те пазя по-добре.

— Да ме пазиш?

Той извърна поглед.

— О, между другото, донесох някои от компютърните реконструкции на последната снимка, ако въобще има смисъл да ги гледаме вече.

Той бръкна в джоба на сакото си, извади три сгънати листа и после посрещна погледа ми, притеснен от това, което виждаше в него.

— Ти си бил — ти си ме последвал до Джон оная нощ.

— Искаш ли да ги разгледаш, или не?

Взех листовете, без да го оставя на мира.

— Ти си бил.

По бузите му се появиха червени петна.

— Не можех да те оставя ей-така да пресечеш сам девет улици посред нощ, нали? След всичко това, което аз ти бях наговорил.

— В Елм Хил пак ли беше ти?

— Не. Бил е Фонтейн или Били Риц. Което показва, че е трябвало да се прилепя неотлъчно до тебе — той най-сетне се усмихна. — Идеята беше да не ме видиш.

— Аз по-скоро те усетих — казах, разтревожен от чувството, което бях изпитал оная нощ — чувството за злина, спомен за съзнанието на Минотавъра, за скрит срам. Откъде бях извадил това, ако не от себе си? Помрачен от съмнения, аз огладих листовете и разгледах компютърните образи един по един.

Бяха сгради, които никога не са съществували, сгради с по-тесни долни етажи под възвисяващи се слепи конструкции с форми на пирамиди, елипси, презокеански кораби. Празни тротоари без пукнатини водеха към кубични прозорци с остъклени портиерни. Имаха вид на виденията на ексцентричен милиардер за модерен музей на изкуствата. Опънах листовете между двама ни.

— Това ли е всичко?

— Другите бяха още по-лоши. Нали знаеш приказката — ако вкараш боклук, ще получиш боклук. Просто нямаше достатъчно информация. Но нали знаем все пак какво е всъщност?

— Магазинът на Стенмиц имаше нещо като триъгълен знак над витрината. Сигурно той е подсказал всичко това — показах устремените структури на горните етажи.

— Предполагам. — Том събра страниците с жест на разочарование и отвращение. — Хубаво би било, ако…

— Ако се разпознаваше някоя друга сграда?

— Не ми се ще да е свършило — каза Том. — Но, това е, момче, свърши. Искаш ли да ги задържиш? Да си занесеш сувенир вкъщи?

Не му казах, че вече си имам сувенир — исках да задържа компютърните халюцинации. Щях да ги закрепя на хладилника под снимката на майката на Тед Бънди.

7

На следващия ден Том дойде с новината, че Ардън Вес е предложил да подаде оставката си веднага след като се намери подходящ заместник. Беше очаквал, че кметът няма да приеме предложението му, но Мърлин Уотърфорд веднага беше обявил, че приема оставката, макар и с голямо прискърбие, и че Комитетът за справедлив Милхейвън ще има глас при избора на нов шеф на полицията. Полицаят, който беше убил момчето, беше временно лишен от правомощия и очакваше разглеждане на случая. Том стоя един час и преди да си тръгне, двамата си обещахме да поддържаме връзка.

Джон Рансъм дойде половин час преди края на времето за посещения и каза, че е разбрал какво иска да прави — щял да си купи селска къща в Дордон, където да работи върху книгата си, и да наеме апартамент в Париж за уикенди и ваканции в града.

— Имам нужда от голям град — каза той. — Имам нужда от много спокойствие за работата си, но не съм селски мишок. Като се подредя, бих искал да дойдеш да ми погостуваш. Ще го направиш ли?

— Разбира се — казах. — Чудесно би било. Това гостуване се оказа малко объркано.

— Объркано? Това беше кошмар. Аз бях обезумял през повечето време — Джон беше останал на крака по време на посещението си. Той натика ръцете в джобовете си и се полуобърна колебливо, най-напред към слънчевия прозорец, после отново към мене. — Ще те видя утре, като дойдеш да си стегнеш багажа. Трябва само да ти кажа колко важно беше за мене всичко, което ти направи тук, Тим. Страхотен беше. Фантастичен. Няма да го забравя.

— Голямо приключение беше — казах.

— Искам да ти направя подарък. Много мислих за това и макар че с нищо не бих могъл наистина да ти се отплатя за всичко, което направи, искам да ти дам картината, която ти харесва толкова. Вюйяр. Моля те, вземи я. Искам ти да я имаш.

Вдигнах поглед към него, прекалено стъписан, за да говоря.

— Не мога вече да я гледам, така или иначе. У нея има твърде много от Ейприл. А не искам да я продавам. Така че, моля те, направи ми услуга и я вземи.

— Ако наистина искаш да ми я дадеш — казах.

— Твоя е. Ще се погрижа за документите и ще намеря добри специалисти, които да я опаковат и да ти я изпратят. Благодаря ти.

Той запристъпва от крак на крак, без да знае какво още да каже, после си отиде.

8

Четири часа преди полета ми, Джон се обади да ми каже, че има среща с адвокатите си и не може да излезе. Бих ли имал нещо против да вляза с моя ключ и после да го пусна в пощенската кутия, след като заключа? Щял да ми изпрати картината при първа възможност и да ми се обади, за да ме държи в течение за осъществяването на плановете си.

— На добър час с книгата ти — каза той. — Знам колко е важна тя за тебе.

След пет минути се обади Том Пасмор.

— Опитах се да си изпрося да те съпроводя до летището, но Хоуган отказа. Ще ти се обадя след ден-два да видя как си.

— Том — казах, внезапно обзет от една идея, — защо не се преместиш в Ню Йорк? Ще ти хареса, ще спечелиш стотици интересни приятели и никога няма да ти липсват проблеми за разрешаване.

— Какво? — каза той с глас, изпълнен с престорено възмущение. — И да изоставя корените си?

Старшина Манджълоути стоеше до мене като куче пазач, докато ме изписваха от болницата, закара ме до „Илай плейс“ и се тътрузеше из къщата, докато аз решавах задача за едноръко стягане на багажа. Шината, която покриваше дясната ми ръка от пръстите до рамото, не позволяваше да сваля едновременно и двете си чанти, така че Манджълоути стоеше начумерено и ме гледаше да се качвам нагоре-надолу по стълбите. Когато слязох за втори път, той каза:

— Това тук са истински картини, нещо като картини с маслени бои, нали?

— Да — казах.

— Не бих сложил такава мацаница и в кучешка колибка.

Той ме изгледа, докато вдигах двете чанти с лявата си ръка, последва ме през вратата, изчака да заключа и ме остави да наместя сам чантите в багажника.

— Не сте много бърз — каза той.

Погледнах часовника си, когато той сви по „Бърлин авеню“ — до полета и имаше още час половина.

— Искам да спрем на едно място преди летището. Няма да се забавим много.

— Сержантът не спомена за никакви спирания.

— Не е нужно да му казвате.

— Вие наистина получавате царско обслужване — каза той. — Къде искате да спра?

— Областната болница.

— Поне е по пътя към летището.

9

Една сестра в състояние на перманентна ярост ме отведе с бърза маршова стъпка по коридор, претъпкан от древни мъже и жени в инвалидни колички. Някои от тях си мърмореха сами и дърпаха тънките си памучни халати. Те бяха жизнерадостните. Въздухът миришеше на урина и дезинфектиращи средства; лъщящ слой вода покриваше коридора, събирайки се тук-там в локви, които достигаха отсрещната страна. Сестрата прелетя над локвите, без да обяснява, без да се извинява или дори да поглежда надолу. Отдавна стояха тук.

Без да съм го молил за това, Манджълоути отказа да напусне колата и ми каза, че имам петнайсет минути на разположение, и нито секунда повече. Седем минути бяха минали, докато открия някой, който да ми каже къде е Алън, още пет минаха в препускане след сестрата през километри от коридори. Тя зави зад още един ъгъл, промъкна се покрай носилка, на която лежеше в безсъзнание стара жена, завита до врата с петносан бял чаршаф, и спря на входа към здрачно помещение, което имаше вид на нощен приют за бездомни старци. Редици легла, разположени на не повече от метър едно от друго, стояха покрай стените. Мръсните прозорци в дъното пропускаха нещо подобно по-скоро на мъгла, отколкото на светлина.

С глас на робот сестрата каза:

— Легло двайсет и трето.

Тя ме отпрати с поглед и се извърна да се скрие обратно зад ъгъла.

Старците в леглата бяха идентични като клонирани, институционализирани до такава степен, че бяха загубили всякаква индивидуалност — бяла коса върху бели възглавници, сбръчкани, увиснали лица, мътни очи и отворени усти. След това започнаха да се очертават и детайли: извит като човка нос, плешива, покрита с корица глава, изплезен език. Мърморенията на малкото старци, които не спяха и не се намираха в постоянен унес, звучаха като грешка. Видях цифрата 16 на леглото пред мене и тръгнах покрай редицата към 23.

Разпиляна бяла коса ограждаше хлътнало лице и предъвкваща уста. Бих го отминал, без да спра, ако не бях погледнал най-напред номера му. Рунтавите вежди на Алън бяха избуяли за сметка на останалата част от тялото му. Навярно винаги беше имал такива разклонени, оплетени вежди, но всичко друго в него не ми беше позволявало да ги забележа. Дори необикновеният му глас се беше смалил и думите му изчезваха в едва доловим шепот.

— Алън, — казах — тук е Тим. Чуваш ли ме?

Устата му увисна и за миг в очите му се появи нещо като искрица съзнание. След това устните му отново се задвижиха. Наведох се да чуя какво казва.

— … застанали на ъгъла и брат ми имаше клечка за зъби в устата си, защото си мислеше, че така изглежда по-мъжествен. Но така той изглеждаше само глупак, нищо повече, и аз му го казах. Казах му, знаеш ли защо тези глупаци се навъртат пред „Армистедс“ с клечки за зъби в устите си? Та хората да си мислят, че тъкмо са обядвали солидно там. Мисля, че всеки може да разпознае глупака, освен тези от собствения му вид. И тогава леля излезе и каза, „Караш брат си да плаче, кога най-сетне ще се научиш да си мериш приказките?“

Изправих се и поставих лявата си ръка на рамото му.

— Алън, кажи ми нещо. Аз съм Тим Андърхил. Искам да ти кажа довиждане.

Той леко извърна глава по посока към мене.

— Помниш ли ме? — попитах.

Очите му блеснаха, когато ме разпозна.

— Кучи сине. Не си ли умрял? Аз те прострелях зверски.

Коленичих до него, почти просълзен от облекчение.

— Алън, ти ме улучи само в рамото.

— Оня е мъртъв — гласът на Алън възвърна малка частица от някогашната си сила. Очите му се разшириха тържествуващо. — Наредих го.

— Не бива да оставаш в тая дупка — казах. — Трябва да те измъкнем оттук.

— Слушай, синко — усмивка разпъна отпуснатата му уста и хлътналото лице и огромните вежди ме повикаха да се приближа. — Трябва просто да се измъкна от това легло. Има едно място, което показах веднъж на брат си, оттатък реката. Ако само умеех да си меря проклетите приказки… — той примигна. В червените кладенчета под клепачите му се събра влага. — Проклятието на живота ми. Първо приказвам, после мисля. — Алън затвори очи и потъна във възглавницата си.

Аз казах:

— Алън? — Сълзи се стичаха от затворените ме очи и потъваха в тюла на бакенбардите. След миг си дадох сметка, че е заспал.

Когато се върнах в колата, Манджълоути изръмжа:

— Нямате ли часовник?

Отговорих:

— Ако се заядете още веднъж, ще натикам зъбите ви в гърлото с тоя гипс.

[1] Бел — камбана (англ.). Пасажът, който следва, е амалгама от цитати от Джон Дън и Едгар Алън По. Използваният превод на По е от Георги Михайлов. — Б. пр. ↑

[2] Войник на съдбата (англ.). — Б. пр. ↑

Част петнадесета
Лени Валънтайн

1

Когато се върнах в Ню Йорк, постарах се да се върна към моя ненормален живот, но тъкмо това връщане ми беше невъзможно. Всичко беше изчезнало, докато ме е нямало, и беше заменено с други предмети, които само на пръв поглед приличаха на предишните — креслата и канапетата, леглото ми и писалището, дори килимите и етажерките бяха с няколко сантиметра по-тесни или къси, не каквито трябва на височина или широчина, и недоловимо разместени, така че жилището ми се превръщаше в пъзел, разрешаван чрез насилственото натикване на парченцата на места, където би трябвало да има други парченца. Част от това чувство за разместеност се дължеше на необходимостта да пиша само с показалеца на лявата ръка, която отказваше да работи по обичайния си начин без помощта на другата, но що се отнася до останалото, причината беше в мене. Бях се върнал от Милхейвън толкова разцентрован, че вече не се намествах на обичайното си място в пъзела.

Приятелите ми по чудотворен начин ме отвличаха от това чувство за разместеност, като се суетяха заради раната ми и настояваха да чуят как съм успял да се докарам дотам, да бъда ранен в рамото от изтъкнат професор по религиознание. Историята беше дълга и изискваше много време за разказване. Те не се задоволяваха с резюмета, искаха подробности и живи описания. Маги Ла беше особено заинтригувана от онова, което се беше случило сутринта, когато се бях изгубил в мъглата, и ми каза, че е било нещо съвсем просто.

— Влязъл си в книгата си. Видял си героя си и той е бил ти самият. Затова си казал на човека в линейката, че името ти е Фий Бандолайър. Защото какъв друг смисъл има тая книга, която пишеш.

— Много си умна — казах, малко стреснат от проницателността й.

— Най-добре ще е да свършваш тая книга, да я извадиш от себе си — каза тя и това беше проницателно.

Когато Вин донесе чинии с виетнамски лакомства от кухнята на „Сайгон“, Маги настоя да се върне обратно за супа.

— Този човек се нуждае от много супа — каза тя и Вин навярно се съгласи, защото се върна веднага и то с такива количества супа, които биха могли да ни изхранят и тримата в продължение на една седмица и които, разпределени в различни съдове, той прибра в хладилника ми.

Майкъл Пул искаше да знае периода, през който Фий Бандолайър е бил Франклин Бачълър, и се интересуваше дали смятам, че знам какво се е случило, когато Джон Рансъм достига лагера на Бачълър.

— Нали е казал, че е стигнал там два дни преди другия човек? Какво е правил там цели два дни?

— Ял е супа — каза Маги.

За два-три дни тези приятели се струпаха около мене като семейство, каквито те са, отвреме-навреме и за различни периоди, заедно или поотделно. После, тъй като знаеха, че се нуждая от това, започнаха да ме оставят повече време насаме.

С един пръст и под непривичен ъгъл спрямо клавишите, започнах да преписвам на компютъра това, което бях написал в къщата на Джон. Това, което иначе би ми отнело една седмица, се проточи цели две. Кукичките и зъбците в гърба ми се нагорещяваха и преобръщаха и на всеки половин час трябваше да се изправям и облягам на стената, за да ги натикам обратно по местата им. Лекарят ми даде много хапчета, които съдържаха кодеин, но след като открих, че кодеинът ме забавя още повече и предизвиква главоболие, престанах да ги пия. Продължавах да преписвам още два дни, опитвайки се да пренебрегна както болката в гърба, така и усещането за по-крупно неразположение.

Най-напред пристигна картината на Брайън Дориан, а пет дни по-късно се появи и Вюйяр, завит в трийсетсантиметрова опаковка, доставена в дървен сандък. Мъжете, които я доставиха, дори ми я окачиха — и това било част от услугата. Поставих картините на една дълга празна стена с лице към писалището ми, така че да мога да поглеждам към тях, докато работя.

Том Пасмор ми се обади и ми каза, че все още се занимава с разни глупости, каквото и да означаваше това. Джон Рансъм се обади да ми каже, че е намерил място за Алън в „Голдън манър“, дом за възрастни хора, в който повечето от стаите имали изглед към езерото.

— Мястото има вид на луксозен хотел и струва цяло състояние, но Алън със сигурност може да си го позволи — каза Джон. — Надявам се, че и аз ще мога да си позволя нещо подобно, когато остарея.

— А психически?

— Психически ту включва, ту изключва. Понякога е все едно, че разговаряш с някогашния Алън, друг път той прекъсва всякаква връзка и си говори сам. Но честно казано, струва ми се, че това се случва все по-рядко. — Той без преход попита дали съм получил картината. Казах, че съм я получил и му благодарих.

— Знаеш ли, че струваше близо хиляда долара, за да я опаковат и изпратят по тази служба?

Една вечер около осем часа, три и половина през нощта за него, Гленрой Брейкстоун ми се обади от Франзция и обяви, че искал да говори за Айк Куебек. Говори за Айк Куебек в продължение на четиридесет минути. Каквото и да употребяваше напоследък Гленрой, очевидно във Франция го имаше в големи количества. Когато свърши, той каза:

— Сега вече си в списъка ми, Тим. Ще ти се обаждам.

— Много ще се радвам — казах и това беше чистата истина.

На следващата сутрин завърших с преписването на всичко, което бях написал в Милхейвън. За да отпразнувам случая, легнах си веднага и спах един час — откакто се бях върнал, почти не можех да спя нощем. После слязох и обядвах в „Сайгон“. След като се върнах в апартамента си, започнах да пиша нови сцени, нови диалози. И тогава се занизаха истинските ми неприятности.

2

Безсънието навярно беше част от проблема. Така, както пръстите на лявата ми ръка мистериозно бяха загубили способността си да печатат, тялото ми беше загубило способността си да спи. През първите нощи в Ню Йорк се събуждах в четири сутринта и прекарвах останалата част от нощта, легнал в леглото със затворени очи, в очакване дълго след зазоряването да настъпи постепенното душевно изхлузване, отпускането на разума, което сигнализира началото на несъзнателното. За да компенсирам загубения сън, дремвах по един час след обяд. След това започнах да се будя в три през нощта — със същите резултати. Опитах се да чета и сутринта започна да ме заварва все още четящ. В края на първата седмица вече си лягах в единадесет и се събуждах в два след полунощ. След още четири-пет нощи въобще престанах да заспивам. Свалях дрехите си, измивах си зъбите, лягах в леглото и тутакси се чувствах, сякаш току-що съм нагълтал двойно еспресо.

Не можех да обвинявам гипса или болките в гърба и рамото. Те бяха неудобни, тежки и дразнещи, но не те бяха проблемът. Тялото ми беше забравило как да спи нощем. Отидох пак на лекар и той ми предписа приспивателно. Две вечери вземах хапчетата преди да си легна, с тревожното следствие, че се измъквах от продължителен унес в шест сутринта и се оказвах прав до прозореца или седнал на канапето, без да си спомням какво се е случило, след като се бях изпънал в леглото си. Вместо сън, получавах амнезия. Хвърлих хаповете, започнах да дремвам по два часа през деня и зачаках да ми мине. По времето, когато започнах да пиша нови страници, бях вече престанал да си лягам — около полунощ вземах душ, преобличах се и последователно работех, четях или се разхождах из апартамента. Понякога загасях светлините и пишех на тъмно. Пиех много аспирин и витамин С. Понякога отивах в кухнята и гледах сюрреалистичните сгради, които компютърът на Том беше изобретил. След това се връщах на бюрото и се изгубвах в моя измислен свят.

Въпреки умората работата ми препускаше пред мене като някакво животно, тигър или газела, което се опитвах да уловя. Почти не съзнавах писането си — преживявах се по-скоро, като че ли ме пишеха. Виждах всичко, подушвах всичко, докосвах всичко. През тези часове преставах да съществувам. Като медиум просто записвах. Когато започвах да се събуждам за различните си болки, виждах, че е седем или осем сутринта. Докретвах до леглото си, лягах и си почивах, докато умът ми продължаваше да преследва препускащия тигър. След петнайсет минути изтощено неспане, ставах и се връщах на компютъра.

Понякога забелязвах, че през цялата нощ съм писал Фий Бандолайър вместо Чарли Карпинтър.

Всичко това би трябвало да е отрадно и през по-голямата част от времето наистина беше. Но дори когато бях най-дълбоко потънал в книгата си, през онези часове, когато нямах лично съществуване, някаква дремеща част от мене се мяташе в емоционални крайности. След като спирах да печатам, пръстите ми се тресяха — дори пръстите, пленени в гипса, потръпваха. Бях навлязъл в детството на Фий Бандолайър, за когото ужасът и потресението бяха нещо познато. Но не всичките ми тревоги идваха от това, което пишех.

По време на двучасовите си следобедни дремки сънувах, че съм се върнал в трупното отделение и забивам ръцете си в мъртви и разкъсани тела. Срещах мършавия виетконгец на „Страйкър тайгър“ и замръзвах, изправен и безпаметен, докато той вдигаше архаичната си пушка и изпращаше куршум в мозъка ми. Стъпвах на мина и се превръщах в червена омара като Боби Сует. Прекосявах поляна, цялата застлана с убити мъже, така че трябваше да стъпвам по телата им, поглеждах надолу, виждах пурпурно-сребърни вътрешности, осъзнавайки собствената си смърт. Пол Фонтейн седеше на носилката с пистолет в ръка, казваше „Бел“ и пръсваше гърдите ми с куршум.

В продължение на двайсет години основната част от работата си бях свършвал през следобедите. След като забравих как се спи нощем, след като започнах да влизам в ада при всяко задремване, тези часове се превръщаха в пустиня. Това, което пишех, излизаше насилено и безжизнено. Не можех да спя, не можех и да пиша. Така че пъхвах бележника си в джоба и тръгвах на дълги разходки.

Влачех се през Сохо. Минавах невиждащ през „Уошингтън скуеър“. Мотаех се безпаметно из книжарницата „Три лайвс“ и идвах на себе си в книжарница „Букс“ на много километри разстояние. Отвреме-навреме някой дребен инцидент си пробиваше неохотно път до бележника ми, но през повечето време бях в Милхейвън. Хора, които никога не бях виждал, ми се явяваха като Джон Рансъм и Том Пасмор. Лишените от светлина очи и ръждивото лице на Рос Маккандлис се накланяше към мене от прозореца на отминаващ автобус. Улица след улица аз продължавах да вървя по „Ливърмор“, най-сетне забелязах знака на кръчмата „Уайт хорс“ и си дадох сметка, че съм на улица „Хъдсън“.

Около седем часа на едно, както се оказа последното такова, окаяно скитане, минах покрай магазин за алкохол, спрях, върнах се и си купих бутилка водка. Ако имах нужда от забрава, знаех как да я постигна. Занесох бутилката вкъщи в белия найлонов плик, поставих я на кухненския плот и се вторачих в нея. Потейки се, дълго се разхождах из апартамента. После се върнах в кухнята, отвъртях капачката и изсипах водката в мивката.

Щом тя изчезна в канала, слязох да вечерям и казах на всички, че днес се чувствам много по-добре, благодаря, само имам известни затруднения със съня. Насилих се да изям поне половината от храната в чинията си и изпих три бутилки минерална вода. Маги Ла излезе от кухнята, изгледа ме продължително и седна срещу мене.

— Не си добре — каза тя. — Какво става с тебе?

Казах й, че не знам.

— Понякога те чувам да се разхождаш посред нощ. Не можеш ли да спиш?

— Това е май проблемът.

— Защо не отидеш на някоя от срещите на ветерани? Може да ти помогне.

— Ветераните от Милхейвън не се срещат — казах аз и я уверих, че няма защо да се безпокои за мене.

Тя спомена нещо за терапия, изправи се, целуна ме по главата и отново ме остави сам.

Когато се качих в жилището си, проверих ключалките си, нещо което след завръщането си правех по четири-пет пъти всяка нощ, взех душ, преоблякох се в чисти дрехи, отидох до писалището си и включих компютъра. Когато видях, че ръцете ми все още се тресат, дочух отново думите на Маги. Сега те не ми прозвучаха по по-приемлив начин, отколкото първия път. Преди години бях ходил два пъти на срещи с една ветеранска група, но хората в нея бяха участвали в някаква, общо-взето, различна война. Що се отнася до терапията, бих предпочел направо да се озова в изолационна зала и на масата за електрошокове. Опитах се да се върна в света на работата си и си дадох сметка, че дори не помня последните думи, които бях написал. Извадих главата на екрана, натиснах копчето със стрелата, така че за миг стигнах мястото, на което бях спрял да работя сутринта. След това се случи отново нощното чудо и аз паднах в гърлото на романа си.

3

Нещо потресаващо — не виждам друга подходяща дума — ми се случи на следващия ден. Причината беше един обикновен миг, банален от всяка външна гледна точка, но той извика един друг момент, съвсем не обикновен, от архаичната история, която предупреждаваше да не се поглежда назад и която си бях представял, спотаена зад жените на Орфей и Лот, и този поглед наистина ме превърна в нещо като стълб от сол, поне за известно време.

Собствените ми викове ме бяха изстреляли от обичайните ми кошмарни дневни задрямвания, смесващи Виетнам и Милхейвън. Ризата беше залепнала по кожата ми и възглавницата беше лъснала от пот. Смъкнах ризата и с пъшкане се отправих към банята, за да наплискам лицето си със студена вода. С чиста риза отидох до бюрото си, седнах пред компютъра и затърсих онази способност за отдаване, която ми даваше достъп до книгата ми. Мразех самата идея за излизане. Както се беше случвало всеки втори следобед през последните две седмици, вратата към книгата отказа да се отвори. Предадох се, оставих компютъра и закрачих из апартамента в състояние на границата между живота и смъртта. Жилището ми приличаше на клетка, построена за някакъв съвсем различен вид животно. Хрумна ми, че моите странни следобедни обиколки на Манхатън са може би съществена част от нощната ми работа — че може би те позволяваха на въображението ми да се напълни отново. Хрумна ми също, че това е примитивно магическо мислене. Но колкото и да беше безсмислена, това беше най-добрата идея, която ми дойде, така че напуснах клетката си и излязох на „Гранд стрийт“.

Топлата лятна светлина блестеше по витрините на галериите и магазините за дрехи и жените от Ню Джърси и Кънектикът се движеха сред местните хора като пътнички от по-богата планета. Днес по-голямата част от местните хора като че ли бяха млади мъже по джинси и ризи за ръгби. Те всичките бяха възпитаници на „Уол стрийт“, ембрионални разновидности на Дик Мюлър, които бяха превзели ателиетата на художниците, когато наемите в Сохо изтласкаха художниците към Хобокън и Бруклин.

Спрях пред най-близкия видеомагазин и се почудих дали да не наема „Празникът на Бабет“ за двадесети път. Можех да наваксам всички филми на Педро Алмодовар, които не бях гледал още, или да си организирам ретроспекция на Джоун Крофорд, като започна с „Усмирителна риза“. Наред с всички обичайни афиши за Мел Гибсън и Том Круз, на витрината имаше и афиш за серия от черни филми, които се издаваха на видеокасети за пръв път. Това вече е нещо, помислих си аз и се приближих да разгледам афиша. Заедно с кутията за „От опасни дълбини“, филмът, който според Том е бил прожектиран в нашия квартал по времето на убийствата на Синята Роза. Взрях се в картинката върху кутията, за да доловя подробностите. Главните роли в „От опасни дълбини“ се изпълняваха от Робърт Райън и Айда Люпайно, режисьор беше Робърт Сьодмак. Казах си, че ще го взема някой ден и продължих.

В книжарницата на „Спринг стрийс“ си купих „Карта на теченията“ на Джон Ашбъри и докато разписвах чека, бързо и непредвидимо се хързулнах в отчаянието. Видях се как изсипвам водката в мивката предишната вечер. Исках си я обратно, исках голяма студена чаша с течен наркотик в ръката си. Щом излязох от книжарницата, отидох в едно кафене и седнах на маса в най-отдалечения от бара край, за да си поръчам някаква минерална вода. Келнерът ми донесе бутилка „Пелегрино“ и аз се насилих да я пия бавно, докато отворя книгата на Ашбъри и прочета първите няколко страници. Отчаянието започна да се отдалечава. Допих водата и прочетох още стотина реда от Карта на теченията. После оставих няколко банкноти на масата и отново излязох на слънчевата светлина.

После се случи нещо, което би могло да бъде кулминацията на всичките тези събития. Можеше просто да е резултат от двучасовия сън в денонощие или от терзаещите сънища, които ми се нахвърляха през тези два часа. Но не мисля, че е което и да било от тези неща. Мисля, че се случи, защото беше изчакало момента си.

На едно място за паркиране от другата страна на улицата спря дълъг сив мерцедес, от него излезе едър блондин с брада и заключи вратата. Косата му се спускаше на една дълга вълна върху яката и брадата му беше твърда и разпенена. Макар че не го бях срещал лично, разпознах, че е един художник — Алън Стоун, който беше станал прочут в периода между Анди Уорхол, и Джулиан Шнабъл. Неотдавна в галерия „Уитни“ беше имал ретроспективна изложба, получила отрицателни оценки почти навсякъде. Алън Стоун се отдалечи от колата си и ме погледна със студени бледосини очи.

Видях. Това беше всичко, което се случи, но то беше достатъчно. Видях.

На вътрешен екран, който заличи улицата помежду ни, голямата руса глава на Хайнц Стенмиц се надвеси над мене. Беше ухилен като вълк и натискаше тила ми, докато аз стоях коленичил в полумрака, натикан между огромните му бедра, с ръце протегнати през скута ми и с пръсти, здраво притиснати до голямото венесто червено нещо, щръкнало към мене от панталоните му. То, център и преден план на сцената, пулсираше в ръцете ми.

— Сложи го в устата си, Тими — каза той, почти умоляващ, и натисна главата ми към другата глава, устата ми — към другата мъничка уста.

Потреперах погнусен и видението се пръсна. Алън Стоун се беше извърнал от погледа ми, каквото и да беше видял в него, и вървеше покрай предницата на колата си към черната двойна врата, врязана на равнището на тротоара, в една пищна сграда.

Лицето ми гореше. Кожата на главата ми се опитваше да се отдели от черепа ми. Стомахът ми се преобърна, аз пристъпих наред и избълвах в канавката розова смесица от италианска вода и частично смляна виетнамска храна. Прекалено шокиран, за да се притесня, стоях и гледах изповръщаната гадост. Когато вътрешностите ми се сгърчиха отново, изхвърлих още от розовата лава. Върнах се на тротоара и видях две от добре облечените жени от предградията да стоят като заковани на около два метра от мене с лица, вцепенени от отвращение. Те извърнаха очи и бързо пресякоха улицата.

Избърсах устата си и тръгнах към ъгъла, отделяйки себе си от мацаницата в канавката. Краката ми като че ли не принадлежаха на тялото ми и бяха прекомерно дълги. Фий Бандолайър, казах си.

Когато се върнах на „Гранд стрийт“, срутих се в едно кресло и започнах да плача, сякаш се нуждаех от безопасността на собствената си обстановка, за да изпитам огромността на това, което чувствах — шок и мъка. А също — гняв. Един поглед на улицата беше отключил един момент, поредица от моменти, които бях натикал в ковчеже преди много години. Бях навързал верига след верига около ковчежето. След това бях хвърлил ковчежето на дъното на душевен кладенец. Оттогава-насетне то не бе преставало да бълбука и кипи. Сред всички чувства, които изпитах отвътре, имаше и изумление — това се бе случило на мене, на мене и аз нарочно, разрушително бях забравил всичко за него.

Нахлуваха спомен след спомен. Частични, фрагментарни, парцаливи като облаци, те ми връщаха моя собствен живот — те бяха липсващите парченца от пъзела, които позволяваха всичко останали да заемат местата си. Бях срещнал Стенмиц в киното. Бавно, търпеливо, казвайки някои неща, без да казва други, играейки си със страха ми и с авторитета си на възрастен, той ме беше принудил да правя каквото искаше. Не знаех колко дни съм го срещал, за да коленича пред него и да го вземам в устата си, но това беше време, което детето-аз бе преживяло като окаяна вечност — четири пъти? Пет пъти? Всеки случай беше отделна смърт.

Около десет се довлякох до ресторант, където знаех, че няма да срещна познати, преборих се с някаква вечеря, после се довлякох обратно вкъщи. Разбрах, че съм направил точно това, което исках — вместо терапия, бях се подложил директно на електрошокове. В полунощ взех обичайния втори душ — този път не за да се подготвя за работа, а за да се почувствам чист. След около час си легнах и почти веднага потънах в първия истински осемчасов сън от две седмици насам. Когато на следващата сутрин се събудих, знаех само какво Пол Фонтейн се беше опитал да ми каже на предната морава на Боб Бандолайър.

4

По-голямата част от следващия ден прекарах на бюрото си с чувството, че прехвърлям купчина чакъл с пинсета — истински изречения, не изречения от наръчник по писане, излизаха, но само колкото да напълнят две страници. Около четири часа изключих компютъра и си тръгнах, давайки си сметка, че ще ми трябват поне няколко седмици, за да се приспособя към това, което току-що бях научил за себе си. Прекалено неспокоен, за да мога да чета книга, или да изседя един филм, отзовах се на стария си подтик да съм на крака и да ходя нанякъде, но две седмици безцелно замаяно бродене ми бяха достатъчни. Имах нужда от цел.

Най-сетне взех телефонния указател и започнах да търся организации на ветерани. Шестото ми обаждане попадна на информация за група на ветерани, които се срещах всяка вечер в шест чеса в сутерена на църква в „Ийст търтис“ — „Мърей хил“. Те приемаха хора, които просто се отбиват. Без това да е, което ми трябва, тази група ми даде каквото търсех — цел за една дълга разходка. Излязох от „Гранд стрийт“ в пет и петнайсет и стигнах до ниската, оградена тухлена църква десет минути по-рано.

5

Когато слязох в сутерена, двама кльощави мъже с оредяваща коса, неоформени бради и части от различни униформи нареждаха в кръг дузина сгъваеми столове. Възпълен свещеник с големи мустаци и свещенически сюртук, наръсен с пепел от цигари, стоеше пред една очукана маса и пиеше кафе от картонена чаша. И тримата хвърлиха поглед към шината ми. Едно старо пиано беше поставено в ъгъла, а по стените висяха илюстрации към Библията и цветни карти на Светите земи. Кафяви петна с неправилна форма покриваха бетонния под. Почувствах се като в подземието на „Хоули сепълкър“.

Двамата мършави ветерани ми кимнаха и продължиха да подреждат столовете. Свещеникът се приближи и сграбчи ръката ми.

— Добре дошъл. Аз съм отец Джо Морган, но всички обикновено ме наричат отец Джо. Това е първото ви идване тук, нали? Как е името ви?

Казах му името си.

— И сте бил във Виетнам, разбира се, като Фред и Хари ето там — и като мене. Още преди да отида в семинарията. Карах корабче по делтата.

Потвърдих, че съм бил във Виетнам и той ми наля кафе от метален съд.

— Така започнахме всички, разбира се, хора като нас, които се събирахме, за да видим дали можем да си помогнем един на друг. Напоследък човек не знае кой ще се появи — идват момчета, които са били в Гренада, в Панама, момчета от „Дезърт Сторм“.

Фред или Хари ми отправи остър, пренебрежителен поглед, но той не се отнасяше до мене.

— Както и да е, чувствайте се като у дома си. Целта тук е споделянето, подкрепата и разбирането, така че ако искате да дадете воля на чувствата си, не се притеснявайте. Тук не са нужни никакви задръжки. Нали, Хари?

— Почти никакви — каза Хари.

До шест часа дойдоха още седем мъже, като трима от тях носеха части от стари униформи, подобно на Хари и Фред, а останалите бяха по костюми или спортни якета. Щом седнахме, пет-шест души запалиха цигари, включително свещеникът.

— Тази вече сред нас има две нови лица — каза той, изкарвайки огромен облак от сив дим — и аз бих искал да минем по кръга, като всеки каже името си и частта си. После всеки, който иска нещо да каже, направо да взема думата.

Боб, Франк, Лестър, Хари, Тим, Джак, Гроувър, Пиуи, Джуан, Бъди, Бо. Смахната бърканица от батальони и дивизии. Нервничещият дребен човечец Бъди каза:

— Е, както някои от вас вече знаят от преди две седмици, когато дойдох тук най-напред, бил съм шофьор на камион в Кам Ран Бей.

Веднага се дистанцирах. Това помнех от другите срещи с ветерани, които бях посещавал преди четири-пет години — описание на война, която никога не бях виждал, която въобще не приличаше на война. Бъди беше уволнен от работата си като пощальон и приятелката му беше казала, че ако пак почне да се държи смахнато, ще го напусне.

— Какво правиш като се държиш смахнато? — попита някой. — Какво значи „смахнато“?

— Ами не мога да приказвам. Само лежа в леглото и гледам телевизия по цял ден, но не виждам наистина, разбираш ли? Като да съм сляп и глух. Като дупка в земята съм.

— Когато аз се смахна, тичам — каза Лестър. — Просто запрашвам, човече, без да знам какво правя. Такъв страх ме хваща, че не мога да спра, като че ли отзад нещо ме гони.

Джак, мъж в тъмносин костюм, каза:

— Когато мене ме хване страх, вземам си пушката и се качвам на покрива. Не е заредена, но се целя с нея по хората. Мисля си за това какво би станало, ако започна да стрелям.

Всички го изгледахме и той сви рамене:

— Помага.

Отец Джо говори с Джак известно време и аз отново изключих. Чудех се след колко време ще е прилично да си тръгна. Джуан разказа дълга история за свой приятел, който се застрелял в гърдите, след като се върнал от продължително патрулиране. Отец Джо говори много време и Бъди започна да примърдва. Искаше да му кажем как да постъпи с приятелката си.

— Тим, още нищо не си ни казал — вдигнах поглед и видях, че отец Джо е вперил в мене навлажнени очи. Това, което беше казал на Джуан, го беше развълнувало. — Има ли нещо, което би искал да споделиш с групата?

Мислех да поклатя глава и да пасувам, но една сцена изникна пред погледа ми и аз казах:

— Когато най-напред пристигнах във Виетнам, бях в отделение за регистрация на загиналите в лагера Бяла звезда. Един от хората, с които работех, се казваше Скут.

Описах как Скут беше коленичил до торбата с трупа на капитан Хейвън и казваше: Насмалко да влезе и да излезе от тука, преди да му засвидетелствам почитта си. Разказах им какво беше направил с тялото.

За миг всички замълчаха, после Бо, един от мъжете в облекло, съчетаващо стари униформи, каза:

— Има едно нещо, едно място, за което не мога да престана да мисля. Дори не съм видял какво по дяволите се е случило там, но е заседнало в главата ми.

— Кажи го — каза свещеникът.

— Бяхме в провинция Даларк, далеч на север — Бо се наведе напред и постави лакти върху коленете си. — Ще прозвучи малко странно — преди отец Джо да го подкани отново да си го каже, той наклони глава и погледна странично към мене. — Но това, което, Тим ли беше? Това, което Тим каза, ми напомни нещо. Искам да кажа, че никога не съм видял американец да прави такива дивотии и много мразя когато разни хора приказват, като че ли това е всичкото, което сме правили там. Ако някой иска да ме подлуди, трябва само да ми каже за така наречените зверства, които сме извършвали там, ясно ли е? Защото аз лично никога не съм видял такова нещо. Нито веднъж. Това, което видях наистина, това, което виждах отново и отново, беше доброто, което американците вършеха за онези хора. Говоря за храна и лекарства, за помощта за децата.

Всички в кръга се съгласиха по някакъв начин — всички бяхме виждали и това, също.

— Но оня път, за който говоря, сякаш влязохме в град на призраци. Истината е, че се изгубихме, имахме един лейтенант, който току-що беше излязъл от школата и чисто и просто се загубихме. Той ни караше да се движим в голям кръг и само той не можеше да разбере какво правим. Останалите си викахме, майната му, мисли си, че е водач, нека води. Като се върнем в базата, нека той да дава обяснения. И така карахме три-четири дни и лейтенантът едвам-едвам започва да разбира какво става. След което започваме да подушваме пожара.

Миризма като от стар пожар, нали разбирате? Не като от горски пожар, а като от горяща сграда. Щом духнеше от север, долавяхме миризмата на пепел и мърша. И скоро миризмата стана толкова силна, че знаехме, че сме почти там, каквото и да беше това. Лейтенантът имаше задача, може би би могъл да си спаси задника, ако се върне с нещо добро — по дяволите, даже не трябва да е добро, просто да е нещо, което да донесе, като че ли тъкмо това е търсил толкова дълго време. Така че куцукахме из джунглата още половин час и вонята става все по-ужасна и по-ужасна. Вони като изгорена кланица. Освен това, около нас няма никакъв шум, ни птици, ни маймуни, ни обичайното пищене, което сме чували винаги друг път. Джунглата е обезлюдена, човече, празна е, няма нищо друго освен нас.

Така че след около половин час стигнахме до това място и се вледеняваме — не е селище, не е паланка, това е насред джунглата, нали така? Но има вид на нещо като градче, само че изгорено в по-голямата си част и останалата част още гори. От овъглените колове може да се разбере, че е имало голяма ограда около него — част от нея още стърчи. Още се вижда проклетата мозайка от малки парцалчета, където тия хора са имали колиби, наредени по тесните им улички. Били са от слама, предполагам, и нищо не е останало — само дупки в земята и тук-там останки от пода. И труповете.

Много трупове, много, много трупове. Някой е събрал много от тях на голяма камара и се е опитал да ги запали, но е станало само това, че вътрешностите им са зейнали. Все жени и деца и двама стари мъже. Ярдци — първите ярдци, които видях, и всичките бяха мъртви. Изглеждаше като оня Джоунстаун, като оная история с Джим Джоунс[1], само че тия трупове имаха дупки от куршуми. Вонята беше невъобразима, очите ти се насълзяваха от нея. Сякаш някой беше накарал всички тези хора да застанат в голям кръг и след това ги беше пръснал на парчета. Не казвахме нито дума. Не можеш да говориш за това, което не разбираш.

На другия край на мястото имаше част от пръстена стена и много кръв по земята. Видях един разцепен М–16 до един голям железен казан, закачен над угаснал огън. Някой се беше потрудил над тоя М–16. Бяха отчупили приклада и дулото беше изкривено. Погледнах в казана и съжалих, че въобще ми е хрумнало това. През пяната отгоре се виждаха кости да плуват в нещо като желе. Дълги кости, като от крака. И ребра.

И тогава видях, това което не исках да видя. До казана имаше бебе. Разрязано наполовина, точно през коремчето. Имаше може би трийсет сантиметра между горната част и долната част, където бяха червата му. Беше момче. Може би на около годинка. И не беше обикновено ярдче, защото имаше сини очи. И нослето му беше друго — право, като нашите.

Бо преплете пръсти и се вгледа в тях.

— Беше като че ли избиваме собствените си хора, разбирате ли? Като че ли избивахме своите. Не можах да го понеса повече. Казах си, това е прекалено странно, отсега-нататък единственото, което искам, е да търся начин да се махна от това място, писна ми да виждам разни неща. Отсега-нататък просто следвам заповеди — до тук бях, човече.

Отец Джо изчака секунда, поклащайки глава като мъдрец.

— Чувстваш ли се по-добре по отношение на този инцидент сега, когато разказа за него на групата?

— Не знам — Бо се оттегли в себе си. — Може би.

Джак вдигна ръцете си на няколко сантиметра над скута си.

— Не искам да продължавам да се качвам на покрива. Може ли да поговорим още малко за това?

— Не си ли чувал за сила на волята? — попита Лестър.

Срещата приключи малко след това и Бо изчезна почти веднага. Помогнах на Хари и Франк да съберат столовете, докато отец Джо ми казваше колко много съм спечелил от тази среща.

— Човек трудно се освобождава от тези чувства. Много пъти съм виждал мъже да преживяват неща, които дори не могат да схванат преди да са минали един-два пъти — той постави ръка на рамото ми. — Може би няма да повярваш, Тим, но нещо се случи с тебе, докато Бо споделяше с нас. Той те докосна. Върни се пак при нас и дай възможност на другите да ти помогнат, а?

Казах му, че ще си помисля.

6

Когато отворих вратата на жилището си, червената светлинка на телефонния секретар проблясваше като фар в мрака, но аз я пренебрегнах, отидох в кухнята, като запалвах всички лампи по пътя. Не можех дори да си представя как бих могъл да разговарям с някого. Чудех се дали някога щях да знам истината за каквото и да било, дали формата на моя живот, а и на други животи също, ще придобие някога постоянни очертания. Какво се беше случило в действителност в лагера на Бачълър? Какво беше намерил Джон там и какво беше направил? Направих си чаша билков чай, занесох я в стаята и седнах пред картините, които ми бяха изпратени от Милхейвън. Бях ги гледал пред дългите нощи на работата си, бях им се радвал и възхищавал, но до тоя момент не ги бях виждал истински — не ги бях виждал заедно.

Картината на Вюияр беше много по-велика от тази на Брайън Дориан, но според чии мерки? На Джон Рансъм? На Ейприл? Според моите, поне в този момент, те имаха толкова много общи черти, че говореха с един и същ глас. Въпреки всичките си разлики, те изглеждаха натежали от възможности, от изразителност, както саксофона на Гленрой Брейкстоун или както човешко гърло — преливащи от смисъл. Хрумна ми, че за мене и двете картини се отнасяха до един и същи човек. Самотното момче, което се взираше от измамно удобния свят на Вюияр, щеше да порасне и да стане мъжът, обърнат към отчайващия бар на Брайън Дориан. Бил Дамрош в детството си, Бил Дамрош близо до края на живота си — изрисуваните фигури като че ли бяха изскочили върху стената от страниците на ръкописа ми, сякаш там, където бе минал Боб Бандолайър, Дамрош го следваше като на буксир. Хайнц Стенмиц означаваше, че и аз бях част от шествието.

Червената светлинка примигваше до лакътя ми. Допих чая си, оставих чашата и пуснах записа.

— Тук е Том — каза гласът. — У дома ли си? Ще вдигнеш ли телефона? Е, защо не си у дома? Исках да поговоря с тебе за нещо може би интересно, което изникна вчера. Може да съм полудял. Но помниш ли как си говорехме за Лени Валънтайн? Оказа се, че не е фикция, истински е в крайна сметка. Това интересува ли те? Има ли значение? Обади ми се. Ако не се обадиш, аз ще те потърся пак. Това е заплаха.

Пренавих лентата, загледан към картините от другата страна на стаята, като се опитвах да си спомня къде бях чувал името Лени Валънтайн — то носеше странната старомодна атмосфера на отдавнашна книга с кичозни меки корици. После се сетих, че Том беше споменал името като един от възможните източници на „Елви холдингс“. Как този хипотетичен персонаж би могъл да е „истински в крайна сметка“? Не бях сигурен дали искам да знам, но вдигнах телефона и набрах номера.

7

Изчаках записаното му съобщение и казах:

— Здрасти, тук е Тим. Какви ми ги приказваш? Не съществува Лени…

Том вдигна слушалката и заговори:

— Слава богу, получил си съобщението ми. Можеш да постъпиш както искаш, твоя работа, но мисля, че този път трябва да направя нещо и аз веднъж в живота си.

— По-полека — казах, леко разтревожен и още по-озадачен от преди. Думите на Том бяха прелетели покрай ушите ми толкова бързо, че почти не ги схванах. Трябва да решиш какво?

— Чакай да ти кажа какво съм правил напоследък — каза Том. За около една седмица той се беше занимавал с два-трите други случая, които ми беше споменал в болницата, но без да разсее депресията, която и аз бях забелязал. — Занимавах се съвсем автоматично. Два от случаите се изясниха, но това не е кой знае какво постижение за мене. Както и да е, реших да погледна отново всичките тези Алънтауни, или който и да е друг град с подходящо име, за да видя дали не съм пропуснал нещо първия път.

— И си открил Лени Валънтайн?

— Най-напред открих Джейн Райт — каза той. — Нали помниш Джейн? Двайсет и шест годишна, разведена, убита през май 1977 година?

— Не може да бъде.

— Напротив. Джейн Райт е живяла в Алъртън, Охайо, едно градче на река Охайо с около петнайсет хиляди жители. Приятно местенце, сигурен съм. Между 1973 и 1979 се извършват няколко хаотични убийства — всъщност дванайсет, по две годишно, трупове по полето, такава работа — и около половината остават нерешени, но от местния вестник разбрах, че повечето хора са смятали убиеца, ако ставало дума за един убиец, за някакъв бизнесмен, чиято работа го е водела в града отвреме-навреме.

— Джейн Райт — казах. — От Алъртън, Охайо. Не разбирам.

— Чуй още нещо. Името на инспектора, който се е занимавал със случая, е Ленърд Валънтайн.

— Не може да бъде — казах. — Невъзможно е. Нали разработихме всичко това. Пол Фонтейн е бил в Алънтаун, Пенсилвания, през май седемдесет и седма.

— Именно. Бил е в Пенсилвания.

— Старецът, с когото говорих, Хабъл, посочи право в образа на Фонтейн.

— Може би не е бил добре със зрението.

— Зрението му е ужасно — казах, спомняйки си как заби нос в снимката.

Том остана безмълвен за момент и аз изпъшках.

— Знаеш ли какво значи това? Пол Фонтейн е единственият инспектор в Милхейвън, за когото знаем, че не би могъл да е убил Джейн Райт. Какво тогава правеше в тази къща?

— Предполагам, че е започвал свое собствено малко разследване — каза Том. — Може ли да е съвпадение, че жена с името Джейн Райт е била убита в град с точно каквото трябва име, в точно който трябва месец, на точно която трябва година? И че инспекторът, който разследва случая, носи име с инициали ЛВ, като в „Елви“? Има ли начин да сметнеш, че всички тези неща са съвпадения?

— Не — казах.

— И аз не мога — каза Том. — Но вече нищо не разбирам от тази история с „Елви“. Нима някой би се нарекъл Лени Валънтайн, понеже започва със същите букви като Ланг Во? Това не ми се вижда нормално.

— Том — казах аз, спомняйки си идеята, която ми беше хрумнала сутринта, — можеш ли да провериш чия собственост е една сграда?

— Сега в момента?

— Да, сега в момента.

— Ами мисля, че да — каза той. — Коя е сградата?

Казах му и без да задава въпроси, той включи компютъра и влезе в градската регистрация.

— Ей-сега — каза той. — Идва — след което то изглежда дойде, защото го чух да изохква от изумление. — Знаеш вече, нали? Знаеш кой притежава сградата?

— „Елви холдингс“ — казах. — Но това беше само догадка, докато не те чух да изпъшкваш.

— А сега ми кажи какво значи това.

— Мисля, че значи, че трябва да се върна — казах и млъкнах под тежестта на значимостта на това решение. — Ще летя утре по обяд. Ще ти се обадя веднага щом пристигна.

— Щом пристигнеш, ще ме видиш сред посрещачите. Можеш да избираш между Апартамент Флорида, Ваканционното ранчо и Покоите на Хенри VIII.

— Какво?

— Това са имената на стаите за гости. Родителите на Леймънт са били доста ексцентрични. Както и да е, ще ги проветря всичките и ти ще си избереш.

— Фонтейн не е бил Фий — казах аз най-сетне това, което и двамата знаехме. — Не е бил Франклин Бачълър.

— Аз лично имам слабост към Покоите на Хенри VIII — каза Том. — Но не бих ти препоръчал Ваканционното ранчо.

— Кой е тогава?

— Лени Валънтайн. Бих искал да знам защо.

— А как ще открием кой е бил Лени Валънтайн? — и в тоя момент ми хрумна една идея. — Можем да използваме тази сграда.

— Аха — каза том. — Изведнъж не съм вече депресиран. Изведнъж слънцето изгря.

[1] Един от случаите на масово изтребление на секта. — Б. пр. ↑

Част шестнадесета
От опасни дълбини

1

И така, отново поради едно нерешено убийство, аз се върнах в Милхейвън, изнесох същите две чанти сред бляскавите, научно-фантастични пространства на аерогарата и отново посрещнах обятията на един стар приятел с моите. Едно прещракване, нищо повече, разцъфтя и увяхна в рамото ми. Бях свалил синия гипс, веднага след като затворих телефона предишната вечер. Том грабна едната ми чанта и отстъпи назад да ми се усмихне. Изглеждаше възроден, по-млад и по-жизнен, отколкото при посещението си в болницата. Всичко около него излъчваше свежест и тази свежест не се свеждаше до аура от сапун, шампоан и бистри сини очи: тя беше резултат на събуденото вълнение, на готовността да се влезе в битката.

Том ме попита за рамото ми и каза:

— Това може да се окаже безумие — да те върна да биеш пак тоя път на основата на толкова малко данни.

— Не ме е грижа колко са — почувствах истината на думите си в момента, в който ги изрекох — величината на данните нямаше значение, ако данните бяха точни. Ако можехме да натиснем, където трябваше, една мъртва жена от малко градче в Охайо щеше да ни позволи да отворим вратата към миналото. Предишната нощ по телефона двамата с Том бяхме разработили начин да направим това. — Харесвах Пол Фонтейн и макар че като че ли имах доказателства…

— И аз не можах да повярвам напълно — каза Том. — Всичко пасваше толкова добре и все пак се усещаше, че не е правилно.

— Но тоя стар педи в Танджънт, Хабъл, показа право в него. Не виждаше много добре, но не беше сляп.

— Значи е сбъркал — каза Том. — Или ние бъркаме. Скоро ще разберем.

Стъклените врати се отвориха пред нас и двамата излязохме навън. От другата страна на шосето ярката слънчева светлина огряваше километрите от блед бетон на паркинга за кратък престой. Слязох от бордюра, но Том ме възпря:

— Не, паркирал съм ето там.

Той направи знак към далечния край на зоната за слизане на пътници, където един бляскав ягуар стоеше в сянката на знак, забраняващ паркирането.

— Не знаех, че имаш кола — казах.

— Тя прекарва повечето време в гаража ми. — Той отвори багажника, остави чантите ми вътре и затвори. Багажникът издаде звук като от затварянето на банков сейф. — Нещо ми стана, предполагам. Видях го на витрината и просто трябваше да го имам. Това беше преди десет години. Познай колко е километражът му.

— Осемдесет хиляди — казах, мислейки, че съм прекалено консервативен. За десет години можеш да набереш осемдесет хиляди само като отиваш веднъж седмично до магазина за хранителни продукти.

— Дванайсет хиляди — каза той. — Аз не излизам много често.

Отвътре колата изглеждаше като кабината на частен реактивен самолет. Когато Том завъртя ключа, колата издаде звук на огромен, изключително самодоволен котарак, когото галят на припек.

— Често пъти, когато не мога да издържам вкъщи, когато съм зациклил, или когато знам че не мога да видя нещо, отивам в гаража и разглобявам колата. Почиствам не само свещите, почиствам и двигателя. — Тръгнахме по шосето и без да спираме излязохме в лекото движение по магистралата. — Мисля, че това не е превозно средство, това е хоби като ловенето на пеперуди.

Той се усмихна на картината, което току-що бе извикал: Том Пасмор в един от контешките си костюми, седнал на пода в гаража посред нощ и лъскащ до блясък ауспуха. Навярно подът в гаража му светеше; навярно целият гараж приличаше на операционна зала.

Той ме извади от бленуването с въпрос:

— Ако не си губим времето и Фонтейн е невинен, кой друг би могъл да бъде? Кое е Фий Бандолайър?

Над това си бях блъскал главата по време на полета.

— Трябва да е бил един от хората, които са използвали Били Риц като информатор. Според Гленрой това трябва да е Хоуган, Мънроу или Маккандлис.

— Имаш ли предпочитания?

Поклатих глава.

— Мисля, че трябва да изключим Маккандлис поради възрастта му?

Той ме попита колко години давам на Маккандлис и аз му казах, че около петдесет и седем или петдесет и осем, може би шестдесет.

— Опитай пак. Не е над петдесет. Само така изглежда.

— Боже господи — казах аз, осъзнавайки, че смазващата персона, която ме бе разпитвала в болницата, е горе долу на моята възраст. Той тутакси стана предпочитаният от мене кандидат.

— Ами ти? — попитах. — Кой, мислиш, би могъл да е?

— Аз успях да вляза в досиетата на държавните служители в града и прегледах повечето досиета на полицията, като търсех датите на назначаването им.

— И?

— И Рос Маккандлис, Джоузеф Мънроу и Майкъл Хоуган са дошли от други полицейски участъци в течение на няколко месеца през 1979 година. Както и Пол Фонтейн. Анди Белин назначава четиримата.

— Предполагам, че никой от тях не е дошъл от Алъртън.

— Никой от тях не е дошъл от който и да било град в Охайо. Маккандлис твърди, че от Масачузетс, Мънроу казва, че е от Калифорния, а досието на Хоуган твърди, че е от Делауеър.

— Е, поне списъците и на двама ни съвпадат — казах.

— Сега трябва да измислим какво да правим с него — каза Том и през останалата част от пътуването до „Ийстърн шор роуд“ говорехме за това — какво да правим с хората от списъка.

2

Гаражът му изглеждаше по-скоро като гишетата на бензиностанциите по „Хъстън стрийт“, отколкото като операционна зала. Може и да беше по-мръсен от бензиностанциите. Неизвестно защо, това ме успокои. Извадихме чантите от ягуара, преминахме покрай купища с парцали и кутии с инструменти и след като Том отвори вратата на стария гараж, влязохме в къщата през вратата на кухнята. Усетих прилив на удоволствие — хубаво беше, че отново бях в къщата на Том Пасмор.

Той ме поведе нагоре, после покрай кабинета му и оттам — към едно тясно, почти отвесно стълбище, което някога е водело към стаите за слугите на третия етаж. Един съвсем леко износен сивосин мокет на цветя покриваше стълбите и продължаваше по коридора на третия етаж. Над всяка от трите врати имаше сложен ръчно изработен знак, обявяващ името на апартамента. „Ваканционното ранчо“, „Покоите на Хенри VIII“, „Апартамент Флорида“.

— Сто процента си си мислел, че се майтапя — каза Том. — Родителите на Леймънт наистина са били малко странни, според мене. Във „Ваканционното ранчо“ има седла, афиши с „Търси се“ и избелени черепи, в „Хенри“ има доспехи и легло със завески, което сигурно ще ти е късо, а във „Флорида“ има крещящи тапети, плетени столове и препариран алигатор. Но е голям.

— Ще взема него — казах. — Делиус някога е написал нещо, което се казва „Флорида“.

Той отвори вратата към няколко стаи с изнесени напред прозорци под скосените тавани и бели тапети, покрити с огромни папратови листа — напомни ми за ресторанта на „Сайгон“. Плетената мебел се оживяваше от яркожълти възглавнички, а двуметровият алигатор се беше ухилил към един шкаф, сякаш очакваше оттам да му излезе обядът.

— Странно е, че си помисли за това — каза Том. — В спалнята има портрет на Делиус. Имаш ли нужда от помощ, за да си окачиш нещата? Не? Тогава ще те чакам в кабинета си, на долния етаж, когато се приготвиш.

Занесох чантите си в спалнята и го чух да излиза. Над една бамбукова маса със стъклен плот, върху който имаше раковини, висеше снимка на Делиус, на която той приличаше на учител по физика в частно английско училище от преди войната. Фредерик Делиус и алигатор — това изглеждаше горе-долу уместно. Измих ръцете и лицето си, сгърчвайки се от болка при някои погрешни движения на дясната ми ръка, изсуших се и слязох долу да предложа на Том последната част от плана, над който бяхме работили в колата.

3

— Дик Мюлър е първият човек, който ти е споменал проекта на Ейприл, нали? Значи той намеква, че е попаднал на нещо в ръкописа.

— Нещо, което се отнася до много пари.

— След което насрочва срещата. И нашето момче се изнервя.

— Да се надяваме — казах. Седяхме на коженото канапе в кабинета на Том с трите сюрреалистични компютърни бленувания, поставени пред нас. Сега, когато знаехме коя е била сградата на изподрасканата снимка, безумните внушения на компютъра добиваха известен смисъл — пирамидите и презокеанските параходи бяха хиперболи на козирката, а стъклените портиерни бяха израснали от гишето за билети. Боб Бандолайър е възнамерявал да убие Хайнц Стенмиц на най-подходящото място, пред „Белдейм ориентал“. Било присъствието на други хора, било самият Стенмиц бяха принудили Бандолайър да промени плановете си, но старото кино беше съхранило значението си за неговия син.

— Там трябва да е мястото, където крие записките си — продължавах аз. — Това е последното място, което е останало.

Том кимна.

— Мислиш ли, че можеш да го убедиш, че си Дик Мюлър? Можеш ли да имитираш гласа му?

— Засега не, но ще взема уроци — казах. — Имаш ли телефонен указател в тази стая?

Том се изправи и извади указателя от полица до бюрото си.

— Уроци по милхейвънски изговор ли?

— Само чакай — казах и набрах номера на Брайън Дориан.

4

Дориан не беше изненадан, че ме чува; изненада се донякъде, че съм отново в Милхейвън. Каза ми, че работел върху изложба за галерия в Чикаго и че е завършил нова картина за Синята Роза. Попита ме как върви писането ми. Изрекох едно-две безсмислени изречения за писането си, след което вече наистина успях да го изненадам.

— Искате да говорите по милхейвънски?

— По-късно ще ви обясня. Важно е хората, с които разговарям, да смятат, че съм този, за когото се представям.

— Дива работа — каза Дориан. — Та нали вие сте тукашен.

— Но вече съм изгубил това произношение. Знам, че вие го владеете. Чух ви да имитирате гласа на баща си. Това е произношението, което ми трябва.

— Ама че идея. Е, мога да опитам. Какво искате да кажете?

— Например „Полицията ще намери това много интересно“.

— Полицията ш’намери тва муоо интересно.

— „Това може да се отрази на кариерата ви.“

— Тва мое дсе отрази на кариерата ви. За какво става дума, в края на краищата?

— „Ало.“

— Ауо. Има ли това нещо общо с Ейприл?

— Не. „Не искам да се отклонявам.“

— Това наистина ли го казвате, или искате да го кажа по милхейвънски?

— Кажете го по милхейвънски.

— Нискам дсе откуоняам. Целият номер е гласът да се изтегли напред. Ако искате да подчертаете нещо, удължавате думата. Знаете ли как да кажете Милхейвън?

— Милхейвън — казах.

— Доста близко. Всъщност е Миуейвн.

— Миуейвн — казах. — Ауо. Тва мое дсе отрази на кариерата ви.

— Сега беше добре. Нещо друго?

Опитах се да се сетя какво още ми трябва.

— Кинотеатър. „Белдейм ориентал“. В ръкописа ще намерите интересна информация.

— Кинотятър. Беудем орьентал. В ръкописа ш’нъмерите интересна информация. О, ако искате да кажете нещо за час? Например „в шест часа“? Винаги казвате просто „в шес“, освен ако не става дума за дванадесет — винаги се казва в „дванайсе часа“, не знам защо.

— Искам д’ви срешна в шес да поговорим за ’дна интересна информация.

— Пооворим — не поговорим. Дъ — не да. Дъ пооворим. Като се изключи това, доста добре звучите.

— Пооворим — казах.

— Тва вече е раз’овор — каза той. — На добър час, каквото и да сте си наумил.

Затворих и погледнах към Том.

— Даваш ли си сметка — попита той, — че навярно се опитваш да се научиш да говориш точно по начина, по който си говорил като малко момче?

— ’Питвам с’дъгооря като Дик Мюлър — казах.

5

Докато Том крачеше в стаята, аз се обадих по ред на тримата — Маккандлис, Мънроу и Хоуган — казвайки им, че съм Дик Мюлър, добър приятел и колега на Ейприл Рансъм. Изнесох гласа си напред, колкото можех. Ауо. Съсем сучайно нъмерих ’дин интересен ръкопис, дето Ейприл ’зглежда йскрила в мойа офис, шото там гу нъмерих. Мноо интересна информация. Мноо интересна спициално за полицай в Миуейвън. Даже мое да се окае важно за кариерата ви.

Маккандлис каза:

— Ако това, което сте намерил, е толкова важно, господин Мюлър, защо не го донесете тук?

Хоуган каза:

— Случаят с Ейприл е приключен. Благодаря, че се обадихте, но ако искате, можете и да захвърлите ръкописа.

Мънроу каза:

— Това заплаха ли е? За каква информация ми говорите?

— Нискам дъ соткловяам, но мисла, че е важно да пооворите с мене.

Маккандлис каза:

— Ако искате да говорите за нещо, елате на „Армъри плейс“.

Хоуган:

— Имам чувството, че вече говорим. Защо просто не ми кажете, каквото имате да казвате.

Мънроу:

— Изразявайте се по-конкретно, господин Мюлър.

— Искам дъ с’срешнем в кинотятъра, Беудейм орьентал, в пет утре заран.

Маккандлис:

— Мисля, че няма какво повече да си казваме, господин Мюлър. Дочуване.

Хоуган:

— Ако искате да се срещнете с мене, господин Мюлър, можете да дойдете на „Армъри плейс“. Дочуване.

Мънроу:

— Разбира се. Чудесна идея. Поздравете лекаря си от мене.

Той затвори, без да си прави труда да каже довиждане. Затворих слушалката и Том спря да крачи.

6

— Колко време имаме според тебе? — попитах.

— Поне докато се стъмни.

— А как ще влезем?

— Кой мислиш е наследил колекцията на Леймънт фон Хайлиц от шперцове? Дай ми достатъчно време и ще проникна навсякъде, но за да се влезе в „Белдейм ориентал“ не са нужни повече от пет минути.

— Откъде си толкова сигурен?

Том зяпна, повдигна рамене, разпери ръце и се огледа облещено.

— Аха. Отишъл си и си видял.

Той се върна на канапето и седна до мене.

— Входната врата откъм „Ливърмор авеню“ се отваря с обикновен ключ, който задвижва резе. Същият ключ отключва вратите от другата страна на гишето за билети.

Той извади обикновен пиринчен ключ от джоба на сакото си и го остави на масата.

— Има изход и към алеята зад киносалона — двойна врата с лост, който се отваря отвътре. Отвън има верига с катинар, която свързва две скоби. Така че и това е лесно — от същия джоб той извади ключ със същата големина и цвят като първия и го остави до него. Бихме могли да влезем и през прозореца на мазето откъм алеята, но предполагам, че засега си се наситил на подобни приключения.

— Откъде предлагаш да влезем тогава — отпред или отзад?

— Откъм алеята. Никой няма да ни види — каза Том. — Има обаче един недостатък. Влезем ли веднъж, няма да можем да сложим обратно веригата. От друга страна един от нас маже да влезе, а другият да закрепи веригата и да изчака.

— Отпред?

— Не. От другата страна на алеята има дървена ограда, която се издава на гърба на ресторанта. Кофите за боклук се нареждат зад оградата. Горната част на оградата е подредена така че има разстояния между тръбите.

— Искаш да чакаме там, докато някой влезе в сградата?

— Не, искам ти да влезеш, а аз ще стоя зад оградата. Когато видя, че някой влиза, ще отида отпред. Тези стари кинотеатри имат два входа към мазето, един отпред, близо до офиса на управителя, а другият отзад, близо до изхода. В центъра на мазето има голяма тухлена колона, зад която е котлето. В дъното има стари гримьорни, останали от времето, когато между филмите имало живи представления. Ако вляза отпред, той ще ме чуе, но няма да знае, че ти си вече вътре. Аз ще го накарам да се дръпне към колоната, където ти ще се криеш, и така ще го изненадаш.

— Влизал ли си вече вътре?

— Не — каза той. — Видях плановете. Тази сутрин ходих там и ги прегледах.

— А какво трябва да правя, когато го „изненадам“?

— Това ще зависи от тебе — каза Том. — Трябва само да го задържиш, докато аз стигна до вас.

— Знаеш ли какво според мене искаш да направиш? Мисля, че искаш да подпреш пистолет в гърба му, докато той отключва веригата, да го натириш по стълбите и да го накараш да намери записките.

— И какво искам да направя после?

— Да го убиеш. Имаш пистолет, нали?

— Да, имам пистолет. Два, всъщност.

— Аз не нося пистолет — казах.

— Защо?

— Не искам да убивам никого, никога вече.

— Можеш да го носиш, без да го използваш.

— Добре — казах. — Ще взема втория пистолет, ако влезеш в кинотеатъра с мене. Но ще го използвам само в абсолютно краен случай и тогава само ще го раня.

— Хубаво — каза той, но изглеждаше нещастен. — Ще вляза с тебе. Но наясно ли си със собствените си мотиви? Като че ли искаш да го охраняваш. Съмнения ли имаш?

— Ако някой от тези тримата се появи там довечера, как бих могъл да се съмнявам?

— И аз се чудех — каза Том. — Този, който се появи, трябва да е Фийлдинг Бандолайър-Франклин Бачълър. Плюс Лени Валънтайн. Плюс името, което носи в момента.

Казах му, че знам това.

Той отиде до бюрото си и извади най-горното чекмедже. Компютърът закриваше ръцете му, но се чу как два тежки метални предмета тропнаха о дървото.

— Ти получаваш „Смит и Уесън“ калибър 38. Специален полицейски.

— Хубаво — казах. — Ти какво имаш, картечница ли?

— „Глок“ — каза той. — Деветмилиметров. Никога не е стреляно с него. — Той излезе иззад бюрото с пистолетите в ръка. По-малкият беше поставен в кафяв калъф като портфейл и изглеждаше почти дружелюбен в съседство с „Глок“-а.

— Един човек, на когото помогнах веднъж, си мислеше, че може да ми потрябват.

Никога не са били продавани. Никога не са били регистрирани — бяха се материализирали от въздуха.

— Мислех, че помагаш на невинните — казах.

— Той беше невинен, но имаше много чешити за приятели — Том се изправи. — Ще отида да направя кафе и ще го сложа в термос. В хладилника има храна, ако огладнееш. Ще тръгнем оттук около осем и половина, така че имаш да убиеш около три часа. Искаш ли да подремнеш? Може да си благодарен за това по-късно.

— Какво ще правиш ти?

— Тук ще съм. Имам едни проекти, над които работя.

— Сигурно имаш някой, който да наблюдава киносалона. Затова още не сме тръгнали натам.

Той се усмихна.

— Е, имам две момчета, поставени там. Ще ми се обадят, ако видят нещо — не вярвам нашият човек да се появи преди полунощ, но няма защо да бъдем глупави, нали така?

Занесох пистолета си на горния етаж и легнах на кревата с глава върху високите възглавници. Три етажа под мене вратата на гаража изскърца на металните си релси. След две минути чух от гаража да се надига почукване на метал от метал. Прицелих се с пистолета към прозореца, към алигатора, към острия нос на Делиус. Фий Бандолайър ме изпълваше с толкова много мъка и ужас, че убийството му би било като унищожаването на митично същество. Ръката ми се отпусна и аз заспах с пръсти около дръжката.

7

В осем и половина отново бяхме в ягуара, на път към „Ливърмор авеню“. Стомахът ми беше пълен, умът ми беше бистър и поради увисналия на колана ми пистолет, прииска ми се да се преструвам на полицай. Помежду ни имаше дебел черен термос, пълен с кафе. Том като че ли нямаше друга грижа, освен това да кара гледаната си кола. Беше в черни широки панталони и черна тениска под черно ленено спортно сако и изглеждаше като Алън Стоун, без брадата и без параноята. Облечен горе-долу по същия начин, с черни джинси, една от черните тениски на Том и черно яке с ципове, аз имах вид на касоразбивач на средна възраст. След двайсет минути преминахме покрай „Сейнт Олуин“ и след още пет преки ягуарът бавно се понесе пред това, което някога беше „Белдейм ориентал“. От другата страна на улицата чернокож юноша с памучна блуза и обърната назад бейзболна шапка клечеше, облегнат на жълтата тухлена стена на един супермаркет. Когато Том му хвърли поглед от отворения прозорец на ягуара, момчето поклати рязко глава и скочи на крака. Той махна с ръка към ягуара и тръгна на север по „Ливърмор“, поклащайки глава настрани и назад, като че ли слушаше някаква вътрешна своя музика.

— Е, отпред поне никой не е влизал засега — каза Том.

— Кой е този? — посочих към танцуващото момче.

— Това е Клейтън. Когато стигнем до алеята, ще видиш Уигинс. Той също е много сигурен.

— Как си попаднал на тях?

— Дойдоха да ме посетят, след като бяха прочели една история в „Леджър“. Трябва да са били на около четиринайсет години, мисля, че бяха дошли с автобус. — Той се усмихна на себе си и зави надясно. Точно пред нас от лявата страна имаше бяла сграда с надпис ПАРКИНГ „МОНАРК“.

— Попитаха ме дали историята във вестника е вярна и ако е вярна, дали ще могат да работят за мене. — Том свърна в гаража и спря на бариерата. — Така че ги изпробвах с някои малки неща и те винаги правеха точно това, което исках. Ако им кажех да стоят на ъгъла на „Илиной авеню“ и Трета улица, за да ми кажат колко пъти ще мине някаква бяла кола, те стояха по цял ден и брояха бели коли.

Излязохме от ягуара и един униформен служител изприпка към нас от алеята, която тръгваше към долния етаж. Видя ягуара и лицето му се изпъна похотливо.

— По което и да е време между два и шест сутринта — каза Том. Служителят каза, че няма проблем, ще е тук през цялата нощ, и пое ключовете, едвам успявайки да откъсне очи от колата. Той отиде в кабинката си и се върна с билет.

Двамата с Том излязохме сред спускащия се здрач. Зрънца от мрак разцъфтяваха сред чезнещата светлина. Том загърби „Ливърмор“, пресече улицата и ме заведе до алеята. Три метра широка, алеята вече дополовина тънеше в нощта. Едно високо момче, облегнато на контейнер за боклук в дъното на алеята, се изправи, когато ни видя да излизаме от светлината.

— Уигинс? — попита Том.

— Нищо, — каза Уигинс, с тих, но отчетлив глас — но проверете веригата.

Той козирува насмешливо на Том и се отдалечи.

Том вървеше пред мене, докато момчето се изнизваше от другия край на алеята. На десетина метра срещу една кафява ограда се издигаше сляпата задна стена на „Белдейм ориентал“. Кривулици от спрей покриваха сивите циментови блокове и обграждаха двете черни врати. Изравних се с Том. Дебелата верига, която би трябвало да свързва двете врати, висеше от лявата скоба, а катинарът беше на дясната. Том се намръщи, замислен.

— Да не би да е вътре? — прошепнах.

— Мисля си, че трябваше да изпратя Клейтън и Уигинс тук веднага, след като ти изигра ролята си на Дик Мюлър. Смятах, че той ще изчака до края на смяната си.

— За да направи какво?

— Да премести записките си, разбира се — при израза ми, навярно на пълно отчаяние, той добави — Това е само догадка. Той ще се върне така или иначе.

Том дръпна дясната скоба, двете врати се преместиха напред един-два сантиметра и после спряха с прещракване.

— О, има още една ключалка — каза Том. — Забравих за нея.

Докато Том говореше, аз не бях забелязал кръглата, леко назъбена форма на ключалката под скобата. От вътрешността на сакото си той извади дълго, тъмно, усукано парче плат, хвана го за единия край и го остави да се развие. От вътрешната страна на тежката материя имаше джобчета различна големина и с всевъзможни лостове и шперцове.

— Прочутият комплект на Леймънт фон Хайлиц — каза той.

Той се наведе да погледне ключалката, после извади един сребърен ключ от едно от джобчетата. Отиде до вратата, постави ключа и веднага го напъха точно в ключалката. Кимна. Когато превъртя ключа, чухме лоста да се дръпва в гнездото си. Том постави ключа обратно в джоба на сакото си, нави плата с джобчетата и го пусна в кесийка под сакото си. Видях смътно дръжката на „Глок“-а да се подава от мекия като ръкавица кобур точно пред дясното му бедро.

— Изпробвай фенерчето — каза той и двамата извадихме тесните тръбовидни прожектори, които той беше изнамерил преди да излезем от къщата. Обърнах се и бутнах копчето. Двайсетсантиметрова окръжност от ярка светлина се появи върху кафявата отсрещна стена. Преместих светлината настрани и окръжността заподскача по сградите от другата страна на алеята, разширявайки се при доближаването си до далечния край.

— Много са добри, нали? — каза той. — Голяма мощност за такова малко нещо.

— За какво ще му е да се връща, ако вече си е взел записките?

— Дик Мюлър. Ще си помисли, че Дик Мюлър ще се опитва да го надхитри, като дойде рано, затова той ще дойде още по-рано.

— Къде е преместил записките?

— За това мисля — каза Том, хвана скобата и отвори дясното крило на вратата. — Влизаме ли?

Погледнах през рамото му. След десет минути щяха да запалят уличните лампи.

— Добре — казах и преминах покрай него в чистия мрак на кинотеатъра.

Докато Том затваряше вратата зад нас, аз запалих фенерчето, разходих го по прашната циментова стена отдясно и открих единствената черна врата пред нас, която водеше към основната част на сградата. От лявата ми страна широко бетонно стълбище се спускаше надолу в мазето.

— Дай насам — каза Том. Преместих светлината към вратата, която той току-що беше затворил и зашарих нагоре-надолу, докато намерих боядисаното в черно гнездо на ключалката.

— Добре, задръж тук — каза Том и заключи вратата.

Прокарах жълтия кръг светлина по него, докато той разви плата, постави ключа на мястото и прибра отново комплекта под сакото.

— Знаеш ли, записките може все още да са тук. Може би Фий е дошъл от „Армъри плейс“, веднага след като се обадихме и е отключил вратата, за да му е по-лесно да влезе през нощта.

Той запали фенера си и заигра с него по вратата. Задържа го върху бравата и го изключи в момента, в който я хвана. Аз също изключих моя и Том отвори вратата.

8

След като вратата се затвори зад нас, Том заби пръсти в кръста ми и ме затика в една бездна без измерения. Спомнях си дълга ивица празен под между редицата със столове и задния изход; във всеки случай знаех, че това, към което пристъпвам толкова предпазливо, е пътеката между столовете, но се чувствах като сляп и протегнах ръце пред себе си.

— Какво? — казах, шепнейки без никаква разумна причина. Том отново ме побутна напред, аз направих още две предпазливи стъпки и зачаках.

— Обърни се — прошепна ми Том в отговор.

Чух краката му да пристъпват тихо по голия цимент на пода на киното и се обърнах, не толкова от послушание, колкото от страх, че той ще изчезне. Чух бравата на изхода. Ако той си излезе, помислих си, и аз излизам. Вратата се открехна на няколко сантиметра и аз разбрах какво прави той — отчетлива ивица сивкава светлина блесна сред мрака. Полоса от грубата циментова повърхност на пода, боядисана в черно и леко наръсена с прах, се отвори като око пред сияеща колона. Така щяхме да забележим всеки, който влезеше в киното.

Той полекичка затвори вратата. Отново ни обгърна абсолютен мрак. Две тихи стъпки се приближаваха към мене и ръката му изшушна в плата, докато се пъхаше в джоба. Чу се остро цък и кръгъл сноп от жълта светлина, толкова отчетлив и плътен, че изглеждаше веществен, разряза тъмнината и очерта последните два стола на последния ред.

— Том — започнах, но преди да успея да продължа, той изключи фенера, оставяйки ме със сенките на местата. Подът се люлееше под краката ми като палубата на кораб. Над очертанията на сенките на столовете горещият лъч светлина висеше пред очите ми като призрак на крушка, увеличавайки мрака.

— Знам — каза Том. — Исках просто да си създам най-обща представа.

— Да постоим тук за минута-две — казах аз и притиснах пламтящия кръг в гърба ми към стената. Подът тутакси престана да се клати. Прохладата на грубата стена се просмука през якето ми към кожата ми. Спомнях си стените на „Белдейм ориентал“. Червени, изрисувани с релефни, неправилни спирали, те бяха каменни, жулещи като корали, понякога запотени от вледенен слой кондензирани изпарения. Присвих колене, за да съсредоточа натиска върху кукичките и зъбците, опрях длани върху грубата повърхност на цимента и зачаках от празната стена от мрак пред мене да изплуват някакви очертания. Лекото, бавно дишане на Том до мене изглеждаше неразличимо от моето собствено.

Усещане за пространство и измерения започна да оформя мрака. Започнах да осъзнавам, че стоя близо до ръба на голяма наклонена кутия, която ставаше по-малка в другия си край. След още известно време започнах да различавам повдигнатия ръб на сцената като леко потрепване, подобно на затоплен въздух над нагорещена магистрала. Това изчезна, когато Том мина пред мене, и отново се завърна, когато той безшумно се отдалечи отстрани на салона. Чух как стъпките му омекнаха, без да изчезнат, когато той излезе от циментовата площадка между предния ред и сцената и стъпи върху мокета. Трептенето се сгъсти в дълга набъбнала форма на сцената и местата постепенно добиха видимост като тъмен, плътен триъгълник, който се разтваряше от една точка недалече от мястото, където стоях. Лицето на Том беше бледо, едва доловимо петно по пътеката.

От другия край на залата имаше още една пътека, а широкото пространство на централната пътека, навярно изисквана от противопожарните служби, разделяше редиците с местата на две.

Сега можех горе-долу да различавам заоблените облегалки на най-близките отделни столове и да добия смътна представа за широчината на пътеката. Под бледото петно на лицето си, Том беше черна форма, която ту се появяваше, ту чезнеше в мрака около него. Последвах го по пътеката към предната част на киното. Когато стигнахме първия ред, Том спря и се обърна. Металически блясък като приплъзване във въздуха указваше мястото на вратата към фоайето. Поглеждайки надолу, можехме да видим голяма мека тъмнина над сцената, която навярно беше завесата.

Проблясването на метал изчезна, когато Том постави ръка върху него и вратата се отвори пред него към друга разширяваща се колона от сива светлина.

Фоайето беше изпълнено с мъглява светлина от овалните прозорци, изрязани в дебелите насрещни врати, които извеждаха към старото гише за билети и към стъклените врати на „Ливърмор авеню“.

Два високи до гърдите стъклени шкафа бяха поставени на мястото на някогашната лавка за сладкиши. Дори в тази частична светлина фоайето изглеждаше по-малко, отколкото го помнех, и по-чисто, отколкото очаквах. На другия му край друга двойна врата с метални плочи за ръцете водеше към пътеката от другата страна на салона. Приближих се към мебелите на мястото на лавката, наведох се и видях кръгла дърворезба на нещо, което бях взел за гърба на етажерка. Имаше и филигранно изписани букви. Извадих фенера и осветих буквите. Бях застанал пред портативен олтар и амвон. Том каза:

— Изглежда в неделя местото се използва като църква.

Той се приближи към вратата в стената до амвона. Натисна бравата, която се разтресе, но не поддаде, извади разбойническия си комплект, надникна в ключалката и напъха един от ключовете в нея. Когато бравата прищракна и вратата се отвори, Том прибра комплекта и надникна вътре. Извади прожектора си, включи го и влезе, последван от мене, в претъпкана стая без прозорци, наполовина на неговата кухня по размери.

— Офисът на управителя — каза той. Фенерите откроиха голо писалище, малък брой зелени пластмасови столове и поставка с колелца, затрупана от яркосини роби за хористи. Четири кашона бяха подредени пред бюрото.

— Мислиш ли? — попита Том, прокарвайки поглед по кашоните.

Пробих си път през столовете и коленичих пред двата кашона в центъра на бюрото. Капаците бяха само прихлупени. Отворих първата кутия и видях две купчини от дебели сини книги.

— Химни — казах.

Зашарих с моята светлина по другите кутии, докато Том разместваше нещата зад мене. Всички кашони изглеждаха умерено похабени, по тях нямаше дупки и цепнатини, направени от нетърпеливи плъхове. И четирите навярно съдържаха сборници с химни. Все пак ги прегледах и намерих… химни. Изправих се и се обърнах. Поставката с роби за хористи пресичаше стаята под ъгъл. Главата на Том се протегна над нея и кръгът светлина пред него попадна върху дървена врата с почти същия цвят като косата му.

— Фий винаги е имал слабост към мазетата, нали така? — каза Том. — Хайде да поразгледаме.

9

Заобиколих поставката, докато Том отваряше вратата и насочих фенера си точно пред неговия. При вратата започваше дървено стълбище с перила, което водеше към циментов под. Последвах Том по стълбите, шарейки със светлината по голямото пространство от дясната ни страна. Две стреснати мишки задращиха към отсрещната стена. Слязохме още три-четири стъпала и мишките се стрелнаха към една почти невидима пукнатина, между два циментови блока на стената в далечния край на мазето. Прожекторът на Том проблесна над старо желязно котле, тухлена колона с основи около един квадратен метър, тръби на отоплението, електрически проводници, ръждясващи канализационни тръби и увиснали паяжини.

— Жизнерадостно местенце — каза той.

Стигнахме края на стълбите. Том отиде право при пещта в предната част, а аз тръгнах отстрани, търсейки нещо, което бях мернал, докато гледах как мишките търчат към стената. Светлината на Том тръгна към центъра на мазето, а моята минаваше над метри прашен цимент. Движех се по права линия. След това фенерът ми попадна право върху дървена кутия.

Отидох до нея, оставих термоса на земята и бутнах ръба на плоския капак. Той леко се отмести встрани и откри част от нещо бяло и квадратно. Свалих капака докрай и насочих светлината към това, което очаквах да бъдат купчини изрядно подредени листа. Безумно съобщение изригна в тъмнината. Черни букви върху бял фон казваха БУЙТЕРВИО. Над тях друг ред от букви изписваше МНУФЖКА. Още две безсмислени думи запълваха горния край на кутията.

— Буйтервио? — казах си и най-сетне ми хрумна, че кутията съдържаше буквите, които някога са използвали, за да изписват заглавията на филмите пред киното.

— Ела тук.

Гласът на Том ме достигна от облак светлина зад котлето. Взех термоса и последвах лъча на собствения си прожектор през мръсния под и по посока на пещта, докато осветих Том.

— Бил е тук — каза той. — Погледни.

Погрешно чух, че казва Той е тук и, мислейки си, че трупът на Фий лежи до пистолета, с който се е застрелял, изпитах неволен прилив на гняв, мъка, скръб и болка, и всичко това смесено с нещо като съжаление и разочарование. Фенерът ми се люшна над два кашона. Нима исках той да живее въпреки всичко това, което беше извършил? Или просто исках аз да бъда в края, както и Том Пасмор? Беснеейки едновременно и срещу Фий, и срещу себе си, насочих прожектора в гърдите на Том и казах:

— Не го виждам.

— Казах, че е бил тук. — Том пое ръката ми и насочи фенера ми към кутиите, които бях подминал, търсейки трупа.

Капаците им бяха отворени и едната кутия беше катурната на една страна, показвайки празната си вътрешност. Парцаливи дупки с най-различни размери бяха изгризани от двете страни на все още изправената кутия. Том се беше опитал да ме подготви, но празните кутии означаваха края на диренията ни, не по-малко отколкото един труп.

— Загубихме го — казах.

— Още не — възрази Том.

— Но ако той е преместил записките в някоя друга безопасна къща, сега му остава само да застреля Дик Мюлър — сложих ръка на челото си, виждайки ужасни неща. — О, боже! Може вече да е прекалено късно.

— Мюлър е в безопасност — донесе се гласът на Том от мрака до мене. — Снощи звънях у тях. Телефонният му секретар каза, че е на почивка със семейството си за през следващите две седмици. Не казва къде.

— Но ако Фий се обади? Ще знае… — но това нямаше значение, разбирах.

— Пак ще трябва да се върне — каза Том. — Той знае, че някой се опитва да го изнуди.

Точно така. Трябваше да се върне.

— Но къде е сложил тези записки?

— Аз имам една идея — спомних си, че Том беше споменал нещо такова преди това и изчаках обяснението. — Това е очевидно последната възможност — каза Том. — Досега всичко си виждал, нали? Ако все още не знаеш, когато свършим тук, аз ще ти кажа.

— Самодоволен задник — казах. Отново се разделихме да претърсим останалата част от мазето.

Върху хидравличната преса под сцената намерих орган — не от вида, който би се появил сред вълните на завесите преди началото на прожекцията през трийсетте години, а строг, подходящ за блусове, „Хамънд“ В–3.

Стари гримьорни от лявата страна на мазето бяха голи бетонни дупки с дървени плотове, напомнящи за триметровите огледала и гирляндите от лампи, които някога бяха стояли по отсрещните стени.

— Е, сега знаем къде е всичко — каза Том.

Когато се върнахме в офиса, Том ме преведе покрай робите и намести поставката с колелцата. Върнахме се във фоайето и той заключи вратата. Тръгнах към входа, от който бяхме дошли, но Том каза:

— От другата страна.

Имаше по-точни инстинкти от моите. От далечната страна на залата щяхме да бъдем невидими за всеки, който влезеше през задната врата, докато той — Фий — щеше да се очертае в снопа от сива светлина в момента, в който влезеше. Минах покрай олтара и амвона до изолационните врати от другата страна на фоайето и двамата отново се озовахме в мрака.

10

Тръгнахме като слепи по пътеката, докосвайки облегалките на столовете за ориентировка, движейки се през тоталния мрак, грамаден ковчег, където всяка стъпка ни водеше към нещо, подобно на огромна, неподатлива черна стена, която се отдръпваше пред нас.

Том ме докосна по рамото. Още не бяхме стигнали до голямата пътека между редовете в средата на салона, но можехме да бъдем където и да било преди нея. Черната стена стоеше пред мене, готова да отстъпи назад, ако аз пристъпя напред. Опипах износения плюш на мястото до мене, бутнах седалката надолу и се отпуснах на нея. Чух Том да се намества на мястото пред мене и усетих, че се обръща назад. Протегнах дясната си ръка и докоснах рамото му над облегалката. Долавях смътната форма на главата и горната част от тялото му.

— Добре ли си? — попита ме той.

— Обикновено предпочитам да сядам по-близо до екрана.

— Навярно ще се наложи доста да чакаме.

— Какво смяташ да правим, когато той влезе?

— Ако влезе през изхода, ще правим, каквото трябва да правим, докато той се успокои. Ако провери мястото с прожектор, ставаме и клякаме на пътеката. Или се залепяме зад седалките. Не вярвам да бъде много внимателен, защото ще е сигурен, че е първи. Важното е той да се почувства удобно. Щом веднъж седне да чака, разделяме се и тръгваме към него от противоположни посоки. Безшумно, ако е възможно. Когато се приближиш, започваш да крещиш като луд. Аз ще направя същото. Той няма да знае къде сме, няма да знае колцина сме и ние ще имаме добър шанс да го хванем.

— След това?

— Да не си мислиш да го обезоръжиш и да го заведеш на „Армъри плейс“? Мислиш ли си, че ще направи признания? Или че въобще някога ще излезем от „Армъри плейс“? Знаеш какво ще се случи.

Замълчах.

— Тим, аз дори не съм привърженик на смъртното наказание. Но сега единствената ни алтернатива е да излезем оттук и да се приберем вкъщи. След една-две години, а може би след десет, той ще допусне грешка и ще бъде заловен. Това удовлетворява ли те?

— Не — казах.

— Прекарал съм около петнайсет години в усилия да спасявам невинни хора от углавни престъпления — да спасявам живота им. На това съм привърженик. Но този случай не прилича на никой друг — все едно е да открием, че Тед Бънди е инспектор с безбройни изходи за отстъпление, които да правят невъзможно упражняването на справедливостта по нормален начин.

— Мислех си, че те интересува справедливостта.

— Искаш ли да знаеш как всъщност виждам цялата тази работа? Мисля, че това е нещо, което не бих могъл да кажа на друг. Малцина биха го разбрали.

— Разбира се, че искам да знам — казах. Сега вече смътно различавах лицето на Том. От него сияеше абсолютна сериозност и още нещо, което ме накара да се съсредоточа върху думите му.

— Ние ще го освободим — каза той.

Като евфемизъм за екзекуция, изразът беше смехотворен.

— Благодаря ти, че сподели това с мене — казах.

— Спомни си собствения си опит. Спомни си какво се случи със сестра ти.

Видях сестра ми да се носи пред мене в селения на непроницаема тайна и усетих как душевната сигурност на Том, дълбочината на разбирането му ме блъсва като прилив.

— Кой е той сега? Струва ли си това да бъде спасяван? Той е същество, което трябва да убива отново и отново, за да удовлетвори ярост, която е толкова дълбока, че нищо никога не би могло да я докосне. Но кой е той всъщност?

— Фий Бандолайър — казах.

— Да. Някъде, в някаква част от себе си, той е едно малко момче, Фий Бандолайър. Това момче е минало през ада. Ти си бил обсебен от мисълта за Фий Бандолайър преди въобще да знаеш за съществуването му. Ти почти си го създал от своето собствено минало. Дори си го видял. Знаеш ли защо?

— Защото се идентифицирам с него — казах.

— Виждаш го, защото го обичаш — каза Том. — Обичаш детето, което е бил и това дете е все още достатъчно тук, за да стане видимо за тебе — а то става видимо за въображението ти, понеже го обичаш.

Спомних си детето, което беше излязло от завихрения мрак, върху разтворената му длан личеше дума, която не може да бъде прочетена или изговорена. Това дете беше детето на нощта, Уилям Дамрош, Фий Бандолайъър и аз самият, всичките, които бяха преминали през мръсните ръце на Хайнц Стенмиц.

— Помниш ли как ми каза за старата си бавачка, Хати Баскоум, която ти казвала, че светът е наполовина нощ? Това, което не ти е казала, е, че и другата половина е нощ.

Твърде развълнуван, за да говоря, кимнах.

— А сега нека поговорим за важните неща — каза Том.

— Какви?

— Дай ми тоя термос, който разнасяш наоколо. Не искам да съм заспал, когато той най-сетне дойде.

Подадох му термоса, той си сипа малко в капачката му и отпи. Когато свърши, той ми върна термоса. На мене ми се струваше, че никога вече няма да заспя.

11

Той е медиум, помислих си. Сякаш Том Пасмор беше надникнал в душата ми. Усещах силна благодарност и друго, по-тъмно чувство, съчетаващо неприязън и страх. Том беше разровил интимни неща. Ранните ми спомени, които бяха отказали да се явят по команда пред старата ми къща или пред гробовете на близките ми, ме заляха. Един от тях беше, разбира се, Хайнц Стенмиц. Друг, също така мощен, беше последният ден на сестра ми и моето кратко пътуване през границата до територията, от която тя не беше се завърнала. Никога не бях говорил за тези мигове с Том — за един от тях аз самият току-що бях научил, а за другия никога не говорех, никога с никого. Всяка частица от съзнанието ми бягаше от него. Този момент не можеше да бъде задържан в ума, защото съдържаше ужас и екстаз така големи, че заплашваха да взривят тялото. И все пак една частица от аза съхраняваше и помнеше. Макар и да не знаеше нищо за това, Том Пасмор все пак го знаеше. Неприязънта ми се стопи, когато си спомних, че той е чел някаква версия на това в една от книгите, които бях написал с моя съавтор; беше достатъчно умен и проницателен, за да се досети сам за останалото. Не беше надничал; беше ми казал това, което знаеше. Седях в мрака зад Том, давайки си сметка, че това, което ми беше прозвучало като сантиментална помия, сега хармонираше с мислите ми — исках да спася Фий Бандолайър. Исках да го пусна на свобода.

12

Седях в мрака зад Том Пасмор, напълно буден и извън времето. Четиридесет години се сринаха в един-единствен безкраен момент, в който бях дете и гледах филма „От опасни дълбини“, докато огромен рус мъж, миришещ на кръв, прокарваше ръка по гърдите ми и изричаше неизречимото, бях войник в подземна стая, взрян към олтара на Минотавъра, зелен гмуркач за бисери, разкопчаващ ризата на обезобразен загинал човек на име Андрю Т. Мейджърс, нишка от безкрайното битие, устремена към разрушителен екстаз, ранено животно в болницата „Сейнт Мери“, човек с бележник, разхождащ се през един градски парк. Обърнах се да погледна шест реда назад и се видях, коленичил пред Хайнц Стенмиц, да правя това, което той искаше да правя, това, което си мислех, че трябва да правя, за да остана жив. Преживя, помислих си, ти преживя всичко. Неговата болка и ужас бяха мои, защото ги бях преживял. Понеже ги бях преживял, те ме бяха образовали; понеже винаги бях усещал вкуса им в устата си, те ми бяха помогнали да съхраня разума си във Виетнам. Непоносимото беше онова, което трябваше да се понесе. Без съзнанието за непоносимото, човек стъпва там, където Фий Бандолайър беше стъпил, или свършваше с Джон Рансъмовата несъзнателност. Мислех си за Джон, чийто живот някога беше ми се сторил толкова бляскав — за това, как бе надникнал навътре към църквата „Хоули Сепълкър“ и за затвореното пространство, в което го бе довела готовността му за нови преживявания.

Дълго си мислех за това, което се беше случило с Джон Рансъм.

13

Не знам колко дълго двамата с Том седяхме в тъмната зала. След като започнах да мисля за Джон, станах неспокоен. Изправих се да се протегна и да се разтъпча по пътеката. Том не мръдна от мястото си. Той оставаше неподвижен за дълги периоди, като че ли бяхме на опера. (Дори когато съм в операта, трудно ми е да седя неподвижно.) След два-три часа в мрака вече можех да различавам по-голямата част от сцената и от голямата увиснала маса на завесата, без да мога да виждам гънките й. Поглеждайки назад, можех да видя очертанията на двойната врата към фоайето. Всички места на повече от три-четири реда от мене се сплъстяваха в един-единствен обект. Върнах се на мястото си и се облегнах назад, мислейки си за Фий, Джон и Франклин Бачълър, но след половин час трябваше да стана, за да размахам ръце и отново да тръгна към сцената и завесите. Когато се върнах на мястото си и се успокоих, чух шум от другата страна на залата — изскърцване.

— Том — казах.

— Старите сгради издават шумове — каза той.

След половин час издрънча вратата.

— Ами това? — попитах.

— Ъхъ — каза той.

Вратата издрънча отново. И двамата седяхме наведени напред. Вратата издрънча за трети път, след което дълго време нищо не се чуваше. Том се облегна назад.

— Мисля, че някое дете е видяло, че веригата я няма — каза той.

Седяхме в мрака още дълго. Погледнах часовника си, но стрелките не се виждаха. Кръстосах крака, затворих очи и мигновено се пренесох в „Сайгон“, в ресторанта, не в града, опитвах се да разкажа на Вин за Джон Рансъм. Той си преглеждаше сметките и не се интересуваше от Джон Рансъм.

— Напиши писмо на Маги — каза той. — Тя знае повече, отколкото ти допускаш.

Подскочих и се събудих, и протегнах ръка под седалката за термоса.

— И на мене — каза Том.

Таванът изпука. Във фоайето се чу стъпка. Таванът изпука отново. Том седеше като статуя. Да напиша писмо на Маги? Замислих се и се досетих на кого можех да напиша писмо за Джон Рансъм. Тя навярно беше личност, която притежаваше някои от дарбите на Маги. Времето течеше. Аз се прозявах. Поне един час мина, секунда след безкрайна секунда. След това вратата към алеята отново издрънча.

— Чакай — каза Том.

За няколко секунди настъпи нетърпима тишина, след което в ключалката се напъха ключ. Звукът беше така ясен, сякаш стоях от другата страна на вратата. Когато вратата се отвори, Том се измъкна от мястото си и клекна до стола. Аз направих същото. Някой влезе в пространството между вратата към алеята и изхода от залата. Изходът се открехна и през цепнатината проникна сива светлина. Отвори се по-широко, в снопа светлина стъпи човек и се превърна в силует. Обърна се да погледне назад, очертавайки профила си в сивата светлина. Беше Мънроу, с пистолет в ръка.

14

Мънроу пристъпи напред и вратата се затвори зад него. Тъмната форма на тялото му се придвижи на няколко крачки пред сцената. Той спря, за да се адаптират очите му. Двамата с Том клекнахме зад столовете, изчаквайки го да седне или да провери дали този, който му се беше обадил, е пристигнал. Мънроу остана на далечната пътечка, заслушан, много заслушан. Мънроу си го биваше — той остана до сцената толкова дълго, че краката ми започнаха да се схващат. Горещият кръг под лопатката ми започна да пулсира.

Мънроу се отпусна и извади полицейска палка от колана си. Лъч светлина изскочи от палката и се стрелна от средата на предните редове до задните врати от неговата страна, след това към стената на около два метра от мене и Том.

Мънроу тръгна по пътеката, насочвайки светлината по редовете. Стигна до централната пътека, която разделяше предните редове от задните и се спря, чудейки се дали няма да си загуби времето, ако продължи нататък. Том безшумно се сведе до пода. Аз коленичих, без да свалям очи от Мънроу. Инспекторът пресече пътеката между редовете и отмина още два реда. След това прокара светлината с широки движения по столовете пред него. Ако преминеше още пет реда, щеше неизбежно да ни види. Затаих дъх и зачаках спазмите в краката ми да затихнат.

Мънроу се обърна. Светлината премина по стената до нас, зашари по гънките на завесата и се спря на изхода. Мънроу тръгна обратно по далечната пътека. Видях го как стигна сцената, обърна се да отправи прожектора в едно дълго движение по столовете и после бутна вратата. Седнах и опънах краката си. Том погледна към мене и постави пръст на устните си. Вратата към алеята се отвори.

— Отива си — казах.

Той ми изшътка.

Задната врата се отвори и затвори сред множество стъпки. Вратата на изхода отново беше избутана навътре. Мънроу и един мъж по син анцуг влязоха в залата. Мънроу каза:

— Мисля, че никой не е влязъл.

— Но някой е отключил веригата — каза другият мъж.

— Защо, си мислите, ви извиках?

— Странно — каза другият мъж. — Искам да кажа, свалят веригата, но заключват вратата? Само още двама души имат ключове.

— Хора от църквата ли са?

— Моят дякон има един. И собственикът има един, разбира се. Но той никога не се е показвал — никога не съм го виждал. Погледнахте ли в моя офис?

— Държите ли пари там?

— Пари ли? — другият човек се изкиска. — „Хоули Спирит“ е малка църквичка, нали разбирате. Там държа книгите с химните, робите за хористите, такива неща.

— Нека погледнем и там, отче — каза Мънроу и двамата тръгнаха по пътеката, с прожектора, насочен право пред тях. Сниших се до мокета и ги чух да минават от другата страна на редовете и да отварят вратите към фоайето.

Щом излязоха от залата, Том се пъхна на своя ред и аз — на моя, влачейки се по хладния бетонен под. Мълвежът от гласове във фоайето стихнаха, когато двамата мъже влязоха в офиса. Аз се сплесках върху бетона, с лице на няколко сантиметра от вкаменена дъвка. През поставките на столовете виждах рошавите очертания на главата на Том и бледото петно на лявата му ръка. Вратите от фоайето отново се отвориха.

— Нищо не разбирам, господин офицер — каза отецът. — Но утре ще сменя ключалките и ще купя нов катинар за веригата.

Спрях да дишам и се опитах да се слея с пода. Бузата ми се залепи върху дъвката. Усещах я като мъртва кожа. Двамата мъже влязоха по далечната пътека. Сърцето ми се ускоряваше, докато те приближаваха моя ред. Бавните им стъпки ме приближиха, отминаха, продължиха по пътеката.

— Как въобще решихте да дойдете да направите проверка, господин офицер?

— Някакъв луд ми се обади днес следобед да ми предложи да се срещнем тук утре сутринта.

— Тук вътре?

Те се спряха.

— Така че аз реших да дойда тук и да огледам мястото.

— Да ви благослови Бог за прилежността ви, господин офицер.

Стъпките се подновиха.

— Ще сложа веригата пак на вратата и утре ще сменя ключалките. Бог не обича глупците.

— Понякога не съм сигурен в това последното — каза Мънроу.

Обувките им отново отекнаха по бетона пред сцената. Вратата на изхода се люшна и пак се затвори. Вратата към алеята тропна. Изправих се на крака. Том се изправи пред мене. От алеята се чу дрънченето на веригата о скобите. Въздъхнах и започнах да изчетквам невидим прах от дрехите си.

— Това беше интересно — каза Том. — Оказа се, че Мънроу е добро ченге. Смяташ ли, че и тримата ще дойдат?

— Надявам се другите двама да не дойдат заедно.

— Кой от двамата според тебе е Фий?

Видях набразденото лице и празните очи на Маккандлис да се навеждат над болничното ми легло.

— Нямам предчувствия — казах.

— Аз имам — Том протегна ръце и изви гръб. Той изтупа сакото си и зачетка коленете си. После се върна по пътеката и седна на старото си място.

— Кой е?

— Ти — каза той и се разсмя.

15

— Какво ще си помисли Фий, когато се върне и намери веригата на мястото й.

— Това ще ни помогне — Том се обърна и постави ръка на облегалката на стола си. — Ще си помисли, че отчето е дошло, след като някой е докладвал за опит да се разбие вратата, огледало е мястото и е заключило отново. Когато направи това заключение, той ще бъде още по-сигурен, че е дошъл пръв. Затова няма да бъде много внимателен — ще бъде безгрижен.

Отново седнахме да чакаме.

16

Потънах в напрегнат полусън. Очите ми бяха отворени и не сънувах, но започнах да чувам гласове, едва-едва надвишаващи прага на слуха ми. Някой описваше как е видял синеоко дете, разрязано на две до загаснал огън. Един мъж каза, че ще ме застигне след ден-два. Можех да виждам всичко, каза друг, виждах мъртвия си приятел и водача на групата му, застанали под една гигантско дърво. Те ми казваха да продължавам, да продължавам, да продължавам.

Някой говореше за тракаща верига. Тракането на веригата беше важно. Не чувах ли, че веригата трака?

Гласовете се прибраха в психическото пространство, откъдето бяха дошли, мракът застина и аз се изпънах от мястото си, чувайки веригата да издрънчава по скобите върху вратите към алеята. Дълго време беше изминало, поне един час, а може би и два, докато се бях носил по границата между сън и бдение. Устата ми беше пресъхнала и очите ми не можеха да се фокусират.

— Спеше ли? — попита ме Том.

— Няма ли да млъкнеш? — казах аз.

Краят на веригата удари по една от скобите, докато минаваше през нея с тенекиен звук: дзин!

— Почна се — каза Том.

Излязохме от местата си и се заслушахме в пъхането на ключа в ключалката. Вратата откъм алеята се отвори и затвори и някой направи две крачки навътре. Ярка светлина огря рамката, после се сви до слабо жълто сияние, видимо само в една точка около средата на изхода. То изчезна и стъпките се изгубиха.

Том и аз се спогледахме.

— Ще го чакаме ли да се върне?

— Не си ли любопитен да видиш какво прави долу?

Погледнах го.

— Бих искал да знам какво прави.

— Ще ни чуе по стълбите.

— Не и ако минем по стълбите от офиса — по дървените. Толкова са стари, че са омекнали. Помни, той е сигурен, че тук няма никой.

Том се изправи и тръгна бързо и безшумно нагоре по пътеката. Едвам не налетях върху него на вратата. Седеше на ръчката на последния стол, превит на две.

— Какво правиш?

— Събувам се.

Наведох се да развържа моите маратонки „Рийбок“.

17

Излязохме във фоайето и се промъкнахме покрай църковните вещи към вратата на офиса. Прошепнах нещо в смисъл, че той ще ни чуе, като я отключваме.

— Ще се погрижа за това.

Той извади плата с джобчетата и след като намери ключа, който ставаше на вратата на офиса, извади малко меко черно парцалче, около половин сантиметър широко. Към него имаше тясна метална пръчица, която изглеждаше като клечка за зъби.

— Могат да се използват само по веднъж и рано или късно развалят ключалката, но на нас какво ни пука?

Той коленичи пред вратата, наслюнчи ръба на парцалчето и търпеливо вкара част от него в ключалката. Намести го с металната клечка, после пъхна ключа до него. По-голямата част от парцалчето влезе в ключалката заедно с ключа. Когато завъртя ключа, парцалчето изчезна. Не се чу никакъв звук.

Том ми направи знак да клекна до него. Той се наведе към мене, за да ми прошепне:

— Ще трябва да повдигнем поставката с колелцата и да я оставим отново на пода. Аз влизам пръв. Броиш да сто и слушаш какво става долу. Ако не се случи нищо, слизаш и ти. Не бери грижа къде съм.

— Искаш да се промъкна до него ли?

— Действай по интуиция.

— А ако ме види?

— Той трябва да те види в един момент — каза Том. — Не му казвай, че ти си се обадил и не му позволявай да види пистолета ти. Говори му за „Елви“ — кажи му, че не си могъл да се удържиш, кажи му, че си щял да му се обадиш веднага щом намериш записките на Фонтейн.

— А ти какво ще правиш?

— Ще зависи от това какво прави той. Не забравяй какво знаеш за него.

Какво знаех за него?

Без да ми остави време да попитам какво има предвид, Том се изправи, дръпна вратата към нас и влезе. В пълен мрак тръгнахме един до друг към поставката. Двамата с Том хванахме противоположните краища и той прошепна „Сега!“ толкова тихичко, че командата почти се изпари, преди да ме достигне. Вдигнах моята страна и цялата тежка поставка се отдели на няколко сантиметра от пода. Поставката тръгна с мене, когато аз се изместих настрани, после продължи да се движи. Направих още една стъпка встрани. Двамата с Том предпазливо снишихме поставката и колелцата й безшумно докоснаха пода.

Чух шепота от стъпките му и заопипвах пътя си към стената и вратата на мазето. Изведнъж това, което правехме, ми се видя толкова абсурдно, колкото и опита ни с Джон Рансъм да заловим Пол Фонтейн. Невъзможно беше да се слезе долу, без да се прави шум. Избърсах потта от челото си. Няколко внимателни стъпки ме отведоха до стената и аз протегнах ръка към Том, представяйки си, че той безшумно отваря вратата. Ръката ми докосна само въздуха. Направих още една стъпка. Ръката ми посрещна ръба на вратата и едвам не я халоса в стената. Клекнах ниско долу, все още опитвайки се да намеря Том. Нямаше го. Наведох се напред и подадох глава над стълбището. В слабата светлина, която идваше от фенерче в другия край на мазето, една тъмна форма се изплъзна от долния край на стълбището и изчезна.

Изправих се бавно, придвижвайки се с преувеличена предпазливост, за да не ми се подгънат коленете, и започнах да броя до сто.

18

Щеше ми се да продължа да броя до двеста, може би до две хиляди, но се насилих да изляза през отвора и да поставя десния си крак върху първото стъпало. Том беше прав — дървото беше толкова меко, че беше почти пухкаво. Усещах грапавините му през чорапа си. Сграбчих перилото и слязох по следващите две стъпала, без да правя никакъв шум. Пристъпих още три стъпала надолу, после още две и най-сетне главата ми премина под нивото на пода.

Някой шареше с прожектора по пода зад пещта. Видях кръга от светлина да отскача отдясно на голямата пещ, след което да се продължава бавно по пода, докато изчезне зад нея. След няколко секунди се появи отляво на пещта и се придвижи на още около два метра по посока на гримьорните. След това заигра по пода, кръжейки и въртейки се по цимента, докато се закова отново на няколко метра от пещта и започна ново равномерно опипване на пода. Фий стоеше зад пещта с лице към мене и търсеше нещо. Мислех, че знам какво е то.

Бавно слязох по последните стъпала. Нямаше да ме види, дори ако заобиколеше пещта — виждаше само това, което попадаше в снопа светлина. Стъпих на цимента и тръгнах предпазливо към мястото, където смятах, че е тухлената колона. Мъжът с прожектора се дръпна назад и заснова бясно с него по пода между пещта и гримьорните. Застинах на място, а удълженият кръг светлина се стрелна по пещта, очертавайки резките черни силуети на тръбите и проводниците, зашари по стената близо до стълбището и се спря на пода от лявата страна на пещта. Мъжът отново отстъпи назад и аз направих още няколко тихи стъпки към невидимата колона.

Съдейки по посоката, в която беше тръгнал, Том навярно се беше скрил в дъното на мазето зад сандъчето с буквите. Щеше да изчака, докато идентифицирам мъжа с прожектора, преди да предприеме следващата стъпка. Надявах се, че няма да чака, докато Фий започне да стреля.

Още една безшумна стъпка, после още една ме отведоха до мястото, където бях видял колоната. Опипах въздуха пред себе си, но колона нямаше. Направих трета стъпка. Снопът светлина започна широки странични кръгове по територията отдясно до колоната. — Фий беше започнал по-систематично претърсване. Тръгнах странишком, без да си правя труда да опипвам въздуха с ръце, и се блъснах право в колоната. Шумът не беше по-голям, отколкото при автомобилна злополука. Светлината застина. Притиснах се към колоната, плувнал в пот.

— Кой е там? — гласът звучеше много по-спокоен, отколкото бях аз.

Намерих пипнешком гърба на колоната и стъпих зад него, надявайки се, че Том Пасмор ще излезе от мрака.

— Кой сте вие?

Поставих ръката си върху малкия калъф, прикрепен към колана ми. Човекът с прожектора премина отляво на пещта — прожекторът прелетя през мазето и се спря върху задната стена. Стъпките му отекнаха по цимента. След това спря и загаси светлината.

— Аз съм офицер от полицията — каза той. — Въоръжен съм и съм готов да стрелям. Искам да знам кой сте и какво правите тук.

Това не звучеше както трябва — не звучеше виновно. Фий би загасил светлината си в момента, в който разбереше, че в мазето има друг. Той дори не се отдалечи, за да се предпази.

— Говорете.

В паниката си не можех да си спомня гласа на нито един от двамата мъже, които биха могли да бъдат Фий Бандолайър. Груби парчета мазилка бяха забити в тялото ми. Копнеейки да съм където и да било другаде, но не и в това мазе, сграбчих парче мазилка, отчупих я и я хвърлих към стълбището. Мазилката се удари в бетона и се разби.

— Е, хайде де — каза мъжът. — Такива номера минават само на кино.

Той направи още една стъпка, но не знаех накъде.

— Нека ви кажа това, което знам — каза той. — Дошъл съм тук да се срещна с един мъж, който знае всичко за вас — той се е обадил на няколко следователи — на мене, на Мънроу и на не знам кои още. Или се е обадил и на вас, или сте чул хората да говорят за това.

Той безшумно кръжеше, докато говореше, гласът му отначало идваше като че ли от едната страна на пещта, а после, след невероятно кратък промеждутък от време, от другата страна. Звучеше съвършено спокойно.

— Познавате ме — може да стреляте по мене, но не можете да ме улучите. След това аз ще ви покося.

Настъпи дълго мълчание, след което той заговори отново, някъде откъм дясната страна.

— Това, което ме притеснява най-вече, е, че не се държите като ченге. Кой сте вие, по дяволите?

Аз не се държах като ченге, а той не се държеше като Фий Бандолайър.

Колоната все още беше помежду ни. Беше добра, солидна колона. Никой куршум на света не би могъл да я пробие. А ако той не стреляше, значи бяхме в мазето по едни и същи причини.

— Сержант Хоуган? — казах аз.

Внезапна светлина ме заля откъм дясното ми рамо и сянката ми изскочи, гигантска, върху стената. Стомахът ми полетя в петите, но изстрел нямаше, нито откъм човека с фенера, нито откъм Том. Идваше ми да се мушна покрай колоната, но се насилих да се обърна към блясъка.

— Мислех, че сме се отървали от вас, Андърхил — в гласа му звучеше едновременно раздразнение и забава. — Да ви застрелят ли искате?

— Извинете ме — казах.

— Взаимно е — той угаси светлината. Поставих ръката си отново върху кобура, докато лъчът прекоси пода към източника на гласа му. Кръгът намаляваше, докато се приближаваше към него, след което се сплеска върху гърдите му и отскочи, за да освети красивото, набраздено от преживявания лице на Майкъл Хоуган. Той примигна под светлината, после отново отправи прожектора към мене, насочвайки го в гърдите ми, за да мога да виждам.

— Какво правите тук?

— Каквото и вие — казах. — Исках да видя дали мога да намеря листата, които са били в тези кутии. Когато видях, че ги няма, опитах се да намеря нещо изпаднало.

Той въздъхна, после лъчът се спусна към пода.

— От къде знаехте къде ще бъдат листата?

— Преди да издъхне, Пол Фонтейн ми каза: „Бел.“ Трябваха ми две седмици, за да разбера, че се е опитвал да каже „Белдейм ориентал“.

— Вие ли сте лунатикът, който се обади?

— Не знаех нищо за това, докато не ми казахте вие. Какво каза той?

— Как влязохте тук?

— Бащата на Джон Рансъм е имал хотел. Останали са му много ключове.

— Как тогава успяхте отново да прикрепите веригата.

— Аз влязох през предния вход. Около петнайсет минути, преди вие да се появите. Не очаквах да срещна тук когото и да било.

— Бяхте вече тук, когато аз дойдох?

— Да.

— Изглежда, имам късмет, че не сте ме застрелял.

— С какво?

— Е, чудно време сте избрали за изследвания.

— Предполагам, че вие не сте Фийлдинг Бандолайър, нали?

Светлинката отново скочи на лицето ми, заслепявайки ме. Вдигнах ръка да се заслоня от нея.

— Рансъм с вас ли е? Някъде в киното ли е? — тръпка на ужас ме прониза като електричество. Продължавах да държа ръката пред лицето си.

— Сам съм. Мисля, че Джон е загубил интерес.

— Добре — светлината се смъкна до кръста и аз спуснах ръката си. — Повдига ми се от темата за Фийлдинг Бандолайър. Не искам да слушам повече за него от вас, или от когото и да било.

— Значи вие знаехте за киното от телефонното обаждане?

— Знаех какво? — той изчака и тъй като аз не отговорих, той каза: — Този, който се обади, поиска да се срещнем тук. Това, меко казано, ми се видя необикновено, така че проверих кой е собственикът на сградата. Предполагам, че сте чувал за „Елви холдингс“.

— Не получихте ли потвърждение от Хабъл, шефът на наборната комисия на Бачълър?

— Не сме разговаряли с Хабъл. Маккандлис каза, че ще организира това, но после го отмени.

— Маккандлис — казах.

Хоуган не отговори. Чух звука от стъпките му, докато се обръщаше. Овалът от светлината се отдалечи от мене и прекоси пода по посока на стълбището.

— Не знам защо стоим тук в мрака — каза той. — На стената до стълбището има ключ за осветлението. Отидете там и го включете.

— Това не ми се вижда добра идея.

— Направете го.

Той премести лъча точно пред мене и освети пътя ми към основата на стълбището. Тръгнах по движещия се овал, чудейки се къде ли се е скрил Том. Когато стигнах да основата на стълбището, Хоуган насочи светлината към ключа.

— Ами ако още някой дойде?

— Кой би могъл да бъде това?

Поех си дъх.

— Рос Маккандлис. Той е убиец. Ако някой е позвънил на неколцина инспектори, опитвайки се да привлече този, когото трябва, тогава — дори вече да е пренесъл записките си — той ще дойде тук, за да убие човека, който му се е обадил.

— Запалете осветлението — каза Хоуган.

Протегнах се към ключа и го щракнах.

19

Голи крушки, увиснали над долната част на стълбището, някъде близо до буквите и далече в предния край на мазето, блеснаха достатъчно ослепително, за да се забият в очите ми. Цялото мазе възникна около нас, по-огромно и по-мръсно, отколкото бях очаквал. То беше ярко осветено около провесените крушки, здрачно по ъглите, но напълно видимо. Том Пасмор не се виждаше никъде.

В сив костюм и черна тениска, Майкъл Хоуган стоеше на около четири метра и студено ме гледаше. Дългият черен прожектор стърчеше като палка в дясната му ръка. Той го загаси с палеца си.

— Сега, когато се вижда, нека огледаме мястото, където е сложил кашоните.

Хоуган се завъртя и закрачи покрай колоната и пещта.

Аз прекосих мазето и заобиколих пещта. Хоуган стоеше до кутиите, взрян към пода. После забеляза краката ми.

— Какво си направил с обувките си?

— Оставих ги горе.

— Хм. Млад криминалист.

Празните кутии лежаха върху прашния под. Хоуган огледа мястото между пещта и стената отдясно, след това дългия участък от пода между пещта и гримьорните. Не се виждаха смачкани листчета. Погледнах отново към гримьорните. Вратата на първата, най-отдалечената от нас, беше леко открехната.

— Забелязвате ли нещо?

— Не — казах.

— Кажете ми за Маккандлис — каза той.

— Някой милхейвънски полицай използва фалшива самоличност. — Лицето на Хоуган гневно застина и аз се отдръпнах назад. — Знам, че вие мислите, че е бил Фонтейн, аз мислех, че е Фонтейн, но вече не мисля така.

— Защо?

— Онова листче, което намерих в „Грийн уоман“ се отнасяше до жена с името Джейн Райт. Била е убита през май 1977 година, ако тези записки са това, което мисля, че са. Името на града не се четеше ясно, но изглеждаше като Алънтаун. Така че аз прегледах всички вестници на Алънтауните от този месец, но не намерих жена с такова име.

— Мислите ли, че това доказва нещо?

— Намерих Джейн Райт, която е била убита в град Алъртън, Охайо, през същия месец. Тогава Пол Фонтейн е бил инспектор в Алънтаун.

— Аха — каза Хоуган.

— Така че е бил някой друг. Някой, който е използвал Били Риц като информатор и който е дошъл в Милхейвън през 1979 година. Има само трима души, които отговарят на това. Вие, Мънроу и Маккандлис.

— Е, очевидно не съм аз — каза той, — иначе щяхте вече да сте мъртъв. Но защо отписахте Мънроу? И как, по дяволите, научихте за Били Риц?

— Отварях си добре ушите. Разговарях с много хора и някои от тях знаеха доста неща.

— Или сте родено ченге, или сте голям досадник — каза Хоуган. — Ами Мънроу?

Тъй като вече бях казал, че съм дошъл в киното само петнайсет минути преди него, не можех да му кажа истината.

— Стоях на алеята и дълго наблюдавах вратата, преди да вляза. Мънроу се появи около дванайсет, дванайсет и половина, нещо такова, погледна веригата и си тръгна. Значи не може да е той.

Хоуган кимна, размахвайки големия прожектор, и започна да се отдалечава от пещта по посока на гримьорните.

— Маккандлис — това е шокиращо.

— Но когато най-напред ме чухте, вие си помислихте, че е някой, когото познавате. Някой полицай.

— Мънроу каза на много хора за това безумно обаждане. Аз не знаех нищо за това градче в Охайо, за което ми казахте. Алъртън ли казахте?

Кимнах.

— Ще изпратя по факса снимката на Маккандлис до полицията в Алъртън и това ще реши въпроса. Няма значение дали ще дойде тук тази нощ, или не. Ще имам грижата за него. Нека се качим да си вземете обувките и аз ще ви заведа у Рансъм или там, където сте отседнал.

— Отседнал съм в „Сейнт Олуин“ — казах, надявайки се, че Том, където и да се намира, може да ме чуе. — Ще отида пеша дотам.

— Толкова по-добре — каза Хоуган.

Отдалечих се от него по-бързо, отколкото той беше очаквал, чудейки се защо не му се бях доверил напълно. Защо щеше да е по-добре да съм в хотел, отколкото у Джон? Тръгнах към стълбите, чувайки как Том ми казва да не забравям, каквото знам за Фий Бандолайър. Струваше ми се, че знам хиляди неща за Фий, нито едно от тях полезно. Хоуган идваше бавно след мене. Сложих ръката си върху фенерчето в джоба ми.

Стигнах до стълбите и каза:

— Бихте ли останал, където сте, за секунда?

В най-лошия случай щях да изляза глупак.

Загасих осветлението с лявата си ръка, а с другата насочих яркия лъч на фенера в лицето му. Той примигна.

— Лени Валънтайн — казах.

Лицето на Хоуган се вцепени от шока. Видях зад него Том Пасмор, който бързо и безшумно излезе от гримьорната. Загасих фенера и отскочих от стълбите в мрака. Имах чувството, че Том още се движи.

— Няма отново да повтаряме всичко това, нали? — каза Хоуган. Той не се беше отместил и на сантиметър.

Отнякъде близо до колоната изригна прожекторът на Том и очерта главата на Хоуган. Хоуган се обърна с лице към светлината и каза:

— Бихте ли ми обяснил какво си мислите, че правите, Андърхил? — той не виждаше нищо повече от блясъка на фенера, но не повдигна ръцете си.

Мушнах ръка в джоба си, извадих револвера, махнах предпазителя и се прицелих в главата му.

Хоуган се усмихна.

— Какво беше това име, което казахте? — той вирна глава, все още усмихвайки се, към Том, и повдигна дясната си ръка да разкопчае сакото на костюма си. Спомних си, че беше направил същото движение точно преди да го изненадам, загасявайки осветлението. Щеше да ме застреля в момента, в който се изкача по стълбището. Дадох си сметка, че държа фенерчето си успоредно на дулото на револвера, насочвайки го към Хоуган като втори пистолет, сякаш през цялото време съм планирал следващото си действие. Когато ръката на Хоуган достигна копчето на сакото му, аз запалих светлината. Том мигновено изключи своята.

— Лени Валънтайн — казах.

Хоуган вече се беше обърнал с лице към моята светлина и беше престанал да се усмихва. В очите му премина сянка и той отвори уста, за да каже нещо. Мисълта, че ще трябва да чуя следващите му думи, ме прониза с вълна на отвращение. Почти неволно натиснах спусъка и отпратих куршум по яркия, нажежен сноп светлина.

Последва червен отблясък и силно, плоско изпукване, което циментовите стени превърнаха в експлозия. Черна дупка се появи точно под косата на Хоуган и светлината открои изплискване от задната част на главата му. Хоуган се люшна извън лъча и изчезна. Тялото му се строполи на пода и вонята на кръв и кордит изпълни въздуха. Бяла спирала се завъртя в снопа светлина и изчезна.

— Бая време ти трябваше, докато се решиш — каза Том, осветявайки ме с прожектора си. Вдървените ми протегнати ръце все още насочваха револвера към мястото, където беше стоял Хоуган. Отпуснах ги.

Не помнех какво съм видял в лицето на Хоуган.

Том насочи светлината си надолу. Хоуган лежеше прострян на цимента, по-голямата част от тежестта му върху рамото и бедрото, с превити крака и с ръце, отпуснати от двете страни. Кръвта се стичаше равномерно от тила му и се събираше под бузата му.

Обърнах се и закуцуках към стената. Опипвах цимента, докато намеря ключа. После запалих лампите и отново погледнах към него. Тънка червена струйка се процеждаше от дупката под косата му и минаваше косо по челото му.

Том се приближи, поставяйки автоматика си в кобура, и коленичи до тялото на Хоуган. Той го преобърна по гръб и дясната ръка на Хоуган меко се отпусна в нарастващата локва кръв. Миризмата се настани в стомаха ми като развалена мида. Том пъхна ръцете си в един от джобовете на сивото сако на костюма.

— Какво правиш? — попитах.

— Търся ключ — той отиде от другата страна на тялото и пъхна ръка в другия джоб. — Добре, добре.

Той извади малък сребърен ключ и го вдигна нагоре.

— За какво е това?

— За записките — каза той. — А сега… — Той напъха ръката си във вътрешния джоб на собственото си сако и извади черен маркер. Свали капачката и ме погледна, сякаш ме предизвикваше да го спра.

— Не съм полицай — каза той. — Не ме интересува справедливостта, но мисля, че това е справедливо.

Той пристъпи клекнал на една крачка от тялото, избърса слоя от прах по цимента и написа СИНЯ РОЗА с големи наклонени букви. Извъртя се и отново ме погледна.

— Този път наистина е ченгето — каза той. — Подай ми този пистолет.

Отидох до него и му подадох револвера. Том внимателно го избърса с кърпичката си и се наведе да го постави в дясната ръка на Хоуган. След това сключи пръстите му около дръжката и вкара показалеца до спусъка. После вдигна сакото на Хоуган и извади пистолета му от кобура. Изправи се и ме приближи с пистолета на Хоуган в ръка.

— По-късно ще се отървем от него.

Пъхнах револвера в малкия калъф, закрепен на колана ми, без да свалям очи от трупа на Хоуган.

— Да се махаме оттук — каза Том.

Не отговорих. Пристъпих напред и погледнах към лицето, към отворените очи, отпуснатото, празно лице.

— Направи, каквото трябваше — каза Том.

— Трябва да се уверя — казах. — Нали ме разбираш? Трябва да се убедя.

Коленичих до тялото и събрах черната тениска около кръста. Дръпнах я нагоре към врата на Хоуган, но не виждах достатъчно. Нагънах цялата тениска, докато я събрах под мишниците му и се наведох да разгледам гърдите на убития. Бяха бледи и неокосмени. Около половин дузина кръгли белези с големината на дребна монета блестяха върху бялата кожа.

Вълна на чисто облекчение премина през мене като мед, като злато и вонята на кръв внезапно замириса на смях.

— Довиждане, Фий — казах и дръпнах обратно тениската.

— Какво пък беше това? — попита Том зад мене.

— Трупното отделение — казах. — Стар навик.

Изправих се.

Том ме изгледа внимателно, но не попита нищо. Загасих лампите и двамата изкачихме стълбите в мрака.

След по-малко от три минути бяхме навън на алеята, а след още пет минути бяхме в ягуара и карахме на изток.

20

— Хоуган реагира на името.

— Със сигурност — казах.

— А каква беше тая работа с гърдите му?

— Бачълър е имал малки кръгли белези по гърдите си.

— О, бях забравил. Белезите от пръчките пунджи. В една от книгите, които имам, ги споменават.

— Не са били от пунджи. Още Фий си ги е имал.

— А — каза Том. — Да. Бедният Фий.

Аз си помислих: Плавай, плавай надалече, Фий Бандолайър.

21

В мрака на нощта захвърлихме револвера на Майкъл Хоуган от моста „Хърейшо“ в Милхейвънската река. Той стана невидим, още преди да цопне във водата, след което се изгуби за историята.

22

Последното нещо, което си спомнях, беше цопването на пищова във водата. Излязох от гаража, след като бях прекарал целия промеждутък между „Хърейшо стрийт“ и „Ийстърн шор драйв“ заедно с Майкъл Хоуган в мазето на „Белдейм ориентал“, и преминах по алеята в мрака. Луната отдавна беше вече залязла, нямаше звезди. Светът е наполовина нощ и другата му половина също е нощ. Виждах лицето му в острия, безжалостен блясък на прожектора; виждах малката черна дупка, по-малка от най-малката монета, да се появява под линията на оредяващата му коса.

До петгодишна възраст беше раснал на една пряка от мене. Бащите ни бяха работили в един и същи хотел. Може би съм го видял някой път, когато съм бродел из махалата — малко момченце, седнало на стъпалата до леха с грижливо поддържани рози.

Том дойде до мене и отвори кухненската врата. Влязохме вътре и той запали лампата, която хвърли меки отблясъци по старите мивки, бялата ламперия и обикновения, изпонарязан дървен плот.

— Сега е малко след три — каза той. — Искаш ли веднага да си легнеш?

— Не знам — казах. — Какво следва сега?

Имах предвид: На кого ще кажем? Как ще го кажем?

— Следва това, че аз ще си пийна — каза том. — Искаш ли веднага да се качиш горе?

Фредерик Делиус и препарираният алигатор, апартаментът „Флорида“.

— Мисля, че не бих могъл да спя сега — казах.

— Тогава прави ми компания — той насипа лед в една чаша, покри го с малцово уиски и отпи от чашата, наблюдавайки ме. — Добре ли си?

— Добре съм — казах. — Но не можем просто да го оставим да лежи там, нали? Та хората от църквата да го намерят?

— Мисля, че те никога не слизат долу. Единственото, което използват от там е органът, и те го вдигат откъм сцената.

Налях си вода в чаша и изпих половината на една дълга глътка.

— Имам някои идеи — каза Том.

— Искаш хората да научат, нали така? — изгълтах останалата вода и отново напълних чашата. Ръцете ми като че ли се движеха от само себе си.

— Искам всички да научат — каза Том. — Не се притеснявай, този път няма да могат да го потулят — той отново отпи. — Но преди да започнем да крещим от покривите, искам да намеря тези записки. Трябват ни.

— Къде са те? В жилището на Хоуган?

— Ела горе с мене — каза Том. — Искам двамата да разгледаме една снимка.

— Каква снимка?

Той не отговори. Тръгнах след него през огромната задръстена стая на долния етаж, минах покрай канапето и масичката за кафе и се изкачих по стълбите до втория етаж, докато той запалваше всички лампи по пътя си.

Той обиколи кабинета си, запалвайки всички лампи. Седна на бюрото си, а аз се строполих на коженото канапе. После откачих кобура и го поставих на стъклената масичка пред мене. Том беше извадил най-горното чекмедже, откъдето измъкна познат на вид плик.

— Това, което не разбирам, — каза той — е как Хабъл е идентифицирал Пол Фонтейн. Хоуган също е на тази снимка, точно до Пол Фонтейн. Как би могъл Хабъл да направи такава грешка?

— Имаше лошо зрение — казах.

— Чак толкова лошо ли?

— Трябваше да приближава очите си съвсем до това, което гледаше. Носът му буквално опираше хартията.

— Значи е разгледал снимката много внимателно. — Том стоеше с лице към мене, наведен напред с плика в ръката си.

— Така ми се стори и на мене.

— Нека видим дали ще можем да решим тоя въпрос — той отвори плика и извади вестникарската снимка. Остави плика върху бюрото, донесе снимката и чашата си до канапето и седна до мене. Наведе се и сложи снимката помежду ни. — Как той идентифицира Фонтейн?

— Посочи го.

— Право във Фонтейн ли?

— Право в него — казах. — Бум точно в него.

— Покажи ми.

Наведох се и погледнах снимката с моравата пред Уолтър Драгонет, претъпкана от униформени и цивилни полицаи.

— Е — казах. — Преди всичко снимката беше точно пред него.

— Премести я.

Плъзнах снимката пред себе си.

— После посочи Фонтейн.

— Посочи го.

Протегнах се и забих пръст в лицето на Пол Фонтейн, точно както Едуард Хабъл беше направил в Танджънт. Пръстът ми, както и пръста на Едуард Хабъл, покри цялото лице.

— Да — каза Том. — Точно така си мислех.

— За какво?

— Виж какво правиш — каза Том. — Като си сложил пръста си там, кого сочиш?

— Знаеш кого соча.

Том се наведе, вдигна пръста ми от фотографията и я придърпа така, че да бъде точно пред него. Постави пръста си върху лицето на Фонтейн, точно както бях направил аз. Върхът на пръста му указваше точно на следващия човек на снимката, Майкъл Хоуган.

— Чие лице соча?

Вторачих се в снимката. Той не сочеше Фонтейн, а го закриваше.

— Обзалагам се, че Рос Маккандлис е отменил командировката до Танджънт — каза Том. — Как мислиш?

— Мисля — мисля, че съм идиот — казах. — Може би кретен. Кое от двете значи по-голям тъпак.

— И аз щях да си помисля, че е посочил Фонтейн. Защото, както и ти, щях да очаквам това да е Фонтейн.

— Да, но…

— Тим, не си виновен.

— Фонтейн сигурно и е проучвал „Елви холдингс“. Двамата с Джон отведохме Хоуган право при него, а той е искал само помощта ми.

— Хоуган е щял да убие Фонтейн, независимо дали вие с Джон сте били там или не, и е щял да обясни убийството с безредиците. Твоят принос е бил само да потвърдиш, че някой е стрелял през оная нощ.

— Хоуган.

— Със сигурност. Ти просто си им осигурил удобен свидетел — той отново отпи от чашата си, виждайки, че е успял да прогони до голяма степен чувството ми за вина. — А и дори да не беше видял някаква неясна фигура, нима Маккандлис не е бил решен да те накара да кажеш, че си видял? Това е улеснявало нещата за него.

— Предполагам, че е така — казах, — но все пак мисля, че ми е време да се оттегля във Флорида.

Той ми се усмихна.

— И аз си лягам — искам да пипнем тези записки колкото е възможно по-рано утре сутринта. Днес сутринта, искам да кажа.

— Няма ли да ми кажеш къде са те?

— Ти ми кажи.

— Нямам никаква идея — казах.

— Кое е последното място, което остана? То е под носа ни.

— Не се занасяй с мене.

— Започва с Е — каза той, усмихнат.

— Едикъдеси — казах, а Том продължаваше да се усмихва. След това си спомних първото, което бяхме научили, когато започнахме да проучваме „Елви“.

— Ох — казах. — Ох.

— Точно така — каза Том.

— Мястото е само на две преки от „Белдейм ориентал“, така че навярно ги е преместил около пет-шест вечерта, веднага след края на смяната си.

— Кажи го.

— Експрес-поща — казах. — Пощата до поискване на Четвърта Южна улица.

— Видя ли — каза Том. — Казах ти, че знаеш.

Скоро след това аз се качих при Фредерик Делиус и алигатора, съблякох се и допълзях до леглото си, за да изкарам четири часа неспокоен, изпълнен с кошмари сън. Събуди ме миризмата на препечен хляб и съзнанието, че най-трудния ден, който щях да прекарам в Милхейвън, едвам е започнал.

Част седемнадесета
Джон Рансъм

1

В осем и трийсет слънцето беше вече високо над покривите на Четвърта южна улица. Излязохме от свежия въздух на климатика в колата в жегата, която почти мигновено залепи ризата към кожата ми. Том Пасмор носеше един от специалните костюми от три части, който го караше да изглежда сякаш току-що беше пристигнал от Бъкингамския дворец. Аз бях облечен горе-долу както на самолета, с джинси и черно двуредно сако над бяла риза, и изглеждах като момчето, което държи конете.

Експресната поща имаше искряща бяла фасада с фирма, изписана с крещящи червени букви над голяма витрина, зад която се виждаше чисто бяло гише и мъж с очила без рамки и с червена вратовръзка, прелистващ някакъв каталог. Бронзовите врати на индивидуални пощенски кутии покриваха стената зад него.

Влязохме през вратата, мъжът затвори каталога, постави го на лавицата зад гишето и загледа жадно от Том към мене и от мене към Том.

— Какво желаете? — попита той.

— Бих желал да взема документите, които моят колега е депозирал за корпорация „Елви“ вчера вечерта.

Сянка на колебание премина по лицето на чиновника.

— Колегата ви? Господин Белин?

— Именно — каза Том. Той извади ключа от джоба си и го остави на гишето пред чиновника.

— Но господин Белин каза, че той лично ще направи това. — Той погледна през рамо към редицата от заключени кутии. — Не можем да върнем парите или нещо такова.

— Това няма значение — каза Том.

— Може би ще е добре да ми кажете името си, в случай, че той се завърне.

— Кейсмънт — каза Том.

— Е, предполагам, че няма нищо нередно — чиновникът взе ключа.

— Благодарим ви за любезността — каза Том.

Чиновникът се обърна и отиде до стената вдясно, играейки си с ключа. Кутиите на най-долния ред бяха с размерите на контейнерите, в които превозват кучетата в самолетите. Когато почти беше стигнал до дъното на помещението, чиновникът коленичи и постави ключа в една ключалка.

Той се обърна и погледна Том.

— Слушайте — тъй като вече сте платили за седмицата, мога да ви запазя тази кутия, докато срокът ви изтече. По този начин, ако искате пак да я използвате, няма да има нужда да плащате.

— Ще предам това на господин Белин — каза Том.

Чиновникът започна да вади от кутията купчини листа, натъпкани в папки.

2

Занесохме дългата картонена кутия, която чиновникът ни беше дал, по стълбището към кабинета, Том отпред и аз след него. На връщане Том беше спрял в една книжарница да купи шест пакета с копирна хартия, четири от които сега бяха разпределени върху папките от двете страни на кутията. На половината път по стълбите, дръжките, които имаше кутията, започнаха да се късат и за останалата част от пътя я пренесохме, като я държахме за дъното.

Оставихме кутията на пода до копирната машина. Том включи черното й квадратно копче и машината замърка и засвятка. Взех една от тлъстите папки и я отворих. Изпълнена беше с листове с най-различни цветове и размери, някои плътно запълнени на машина в редове от единия ръб до другия без никакви полета, други гъсто изписани с почерка, който бях видял в мазето на „Грийн уоман“. Обърнах на една от машинописните страници.

Когато напуснахме бара, беше един или два след полунощ и тя беше прекалено пияна, за да ходи по права линия. Трябва да те прибера за пиянство. Ти да не си ченге, а? Не, скъпа, собственик съм на един от големите хотели в центъра, нали ти казах. Кой? Хотелът „Разбити сърца“, казах. Била съм вече там. Сигурно ти дължа много за наема. Знам, скъпа, ще се погрижим за това. Тя се изкикоти. Ето я колата ми. Черната й пола се вдигна нагоре по бедрата й, когато влезе. Кльощави бедра, един насинен отпечатък от палец. Стигнахме до КГУ и тя каза: Тая дупка? Не се безпокой, долу има трион, приготвен за тебе.

Погледнах към Том, който разлистваше друга папка.

— Това е невероятно — казах. — Описвал е с такива подробности. Има дори диалог. Като книга е.

Том изглеждаше погнусен от това, което беше прочел. Затвори папката си.

— Изглеждат горе-долу подредени — всяко убийство заема около двайсет страници, ако се съди по това, което видях тук. Колко страници мислиш, че имаме, около хиляда ли?

— Нещо такова — казах, загледан в купчините.

— Поне петдесет убийства — каза Том. И двамата погледнахме купчините. — Предполагам, че е оставял Фонтейн да разследва някои от по-колоритните.

— На кого ще изпратиш копия?

— На ФБР. На Изобел Арчър. На новия шеф, Харълд Грийн. На някого от „Леджър“. Джефри Боу?

— Ще му напълниш гушата — казах. — Няма да се разкриеш, нали?

— Разбира се, аз съм загрижен гражданин, който е намерил тези записки в кофа за боклук. Всъщност, мисля, че загриженият гражданин ей-сега ще се обади на госпожа Арчър.

Той отиде към бюрото си и набра номера. Седнах на канапето и изслушах неговата половина от разговора. Когато си дадох сметка, че все още държа дебелата папка, оставих я на масичката, сякаш мислех, че може да хвана някоя зараза от нея.

— Бих искал да разговарям с Изобел Арчър, моля. Свързано е с един инцидент на стрелба.

— Добре, ще почакам.

— Радвам се, че ще мога да говоря с вас.

— Моето име ли? Флетчър Йокин.

— Да, случаят е свързан със стрелба. Не знам какво да правя, затова се обаждам на вас.

— Не искам да се забърквам с полицията, госпожа Арчър. Случаят е свързан с полицай.

— Ами да.

— Добре. Беше снощи. Видях един следовател, не му знам името, но съм го виждал по телевизията веднъж, знам, че е някакъв инспектор, и той влизаше в старото кино на „Ливърмор“.

— Късно през нощта.

— Не, не знам точно по кое време. Както и да е, след като той влезе вътре, чух този изстрел.

— Не, аз бързо се махнах от там.

— Сигурен съм, да, сигурен съм. Беше изстрел от пистолет.

— Е, не знам какво искам от вас да направите. Мисля, че това е ваша работа. Сега трябва да затварям.

— Не. Довиждане.

Той затвори телефона и се обърна към мене.

— Какво мислиш?

— Мисля, че ще бъде там с ножовка и горелка след около пет минути.

— Аз също.

Той извади всички страници от папката в скута си и изравни ръбовете им, почуквайки ги о бюрото.

— Ще ми отнеме два-три часа, докато фотокопирам всичко това. Искаш ли да се навърташ наоколо, или ти се прави нещо друго.

— Мисля, че ще трябва да говоря с Джон — казах.

— Искаш ли и аз да дойда?

— Ти си ръководител — казах. — Лакеите като мене вършат черната работа.

3

Вървях в жегата по хубавите улици, които водеха към къщата на Джон. Тухлени къщи, покрити с бръшлян, каменни къщи с орнаментални входове и тъмни стъкла, мансардни покриви и заострени кулички. Въртяха се пръскачки и малки момченца се стрелкаха наоколо на колела с по десет скорости. Изглеждаше като свят без тайни и насилие, свят, в който никога не се е проливала кръв. Знак ПРОДАВА СЕ беше поставен на добре окосената ливада пред къщата на Алън Брукнър.

Белият понтиак беше паркиран до тротоара срещу къщата на Джон, на същото място, където го бях намерил на първата сутрин след завръщането ми в града. Беше вместена на едно място за паркиране, което едва й стигаше, и аз си спомних, както и предишната нощ, за един шумен дребен патриот по шорти, който излетя от украсената си с флагове къща, за да ми крещи за тормоз. Прекосих слънчевата „Илай плейс“, отидох до предната врата на Джон и позвъних.

Той се появи на тясното прозорче отляво на вратата и ме огледа с намръщено любопитство — така както човек поглежда продавач на енциклопедии, който идва отново, след като вече сте купили книгите. Докато отвори вратата, лицето му бе придобило по-гостоприемно изражение.

— Тим! Какво правиш тук?

— Появи се нещо — казах.

— Още проучвания ли? Как върви книгата?

— Много добре. Може ли да вляза за една минутка?

— Разбира се — той отстъпи и ми направи път да вляза. — Кога дойде? Сега ли?

— Вчера следобед.

— Е, не би трябвало да отсядаш в хотел. Плати им и ела тук, стой колкото искаш. Току-що получих информация за къщи, които се продават в Перигор, можем да я огледаме заедно.

— Не съм в хотел — казах. — У Том Пасмор съм.

— Тоя надут лицемер.

Джон ме последва във всекидневната. Когато седнах на канапето с лице към стената с картините, той каза:

— Чувствай се като у дома си.

— Благодаря ти за Вюияр — казах. Той не беше пренаредил картините, за да компенсира отсъстващата, и мястото, на което беше стояла тя, изглеждаше голо.

Той стоеше до канапето и ме гледаше, чудейки се какво е настроението ми или намеренията ми.

— Знаех, че я цениш. А и както ти казах, не можех повече да я гледам в къщата — прекалено много ми идваше.

— Не се съмнявам — казах.

Той отново ме погледна като продавач на енциклопедии, после размърда лицето си в усмивка и седна на страничната облегалка на креслото.

— Дойде тук, само за да ми благодариш ли? — попита.

— Исках да ти кажа някои неща — отвърнах.

— Защо ми се струва, че това звучи зловещо? — той повдигна коляното си до себе си върху дебелата странична облегалка и продължи да се усмихва. Джон беше облечен в тъмнозелено поло, избелели джинси и евтини мокасини без чорапи. Имаше вид на борсов агент в неделната почивка.

— Преди да премина към тях, исках да чуя как е Алън.

— Преди да преминем към тези загадъчни „неща“? Мислиш, че след това няма да искам да ти говоря ли?

Припомних си, че Джон Рансъм в края на краищата беше доста интелигентен.

— Нищо подобно — казах. — Може би ще искаш да ми говориш денонощно.

— Денонощно — той прилепи пета до бедрото си. — Нека се опитаме да поддържаме този тон — той вдигна поглед с театрално изражение. — Алън, значи. Добрият стар Алън. Предполагам, че не си го видял, докато беше в Областната болница.

— Спрях за пет минути по пътя за летището.

Той повдигна вежди.

— Така ли? Ами в такъв случай знаеш колко зле беше. Оттогава — всъщност, откакто го преместих в „Голдън манър“ — той много се поправи. Много добре се грижат за него, а и е добре, че го правят, като се има предвид колко струва мястото.

— Той няма нищо против мястото, така ли?

Джон кимна.

— Мисля, че му харесва. Знае, че ще има кой да се грижи за него, каквото и да се случи. А и всички жени са полудели по него.

— Посещаваш ли го често?

— По веднъж седмично, може би. Това е горе-долу достатъчно и за двама ни.

— Предполагам, че това е добре — казах.

Той присви очи и прехапа долната си устна. Не разбираше.

— Та какво искаше да ми кажеш?

— След един-две дни този град отново ще пощурее. Ще има ново голямо сътресение в полицията.

Той щракна с пръсти и после ме посочи, възторжено ухилен.

— Ти, копеле недно, намерил си записките. Това е, нали?

— Намерих записките — казах.

— Прав си! Градът ще си загуби ума. Колко души е убил Фонтейн, а? Разбра ли?

— Не е бил Фонтейн. Бил е оня, който е убил Фонтейн.

Той зяпна и устата му затрепера в опит за ухилване. Опитваше се да разбере дали съм сериозен.

— Невъзможно е да искаш да ми кажеш, че Алън…

Той не се беше поинтересувал дори от заключенията на специалистите по балистика.

— Алън не е застрелял Фонтейн — казах. — Алън простреля мене. Някой се криеше между къщите от другата страна на улицата. Мисля, че е бил с пушка. Алън, ти и аз — ние не сме имали нищо общо с това. Той вече е бил там по времето, когато ние стигнахме до къщата. Бил е с Фонтейн в гетото. Може би дори го е видял, като ми се обади. Навярно го е проследил до къщата.

— Значи оня човек в Охайо е посочил грешно.

— Не, той е посочил правилно, но аз не съм разбрал.

Джон притисна бузата си с длан и ме загледа безмълвно за няколко секунди.

— Предполагам, че не трябва да знам цялата история — каза той най-сетне.

— Не, вече не е важна. И аз никога не съм те виждал. Нищо, което ти кажа, нищо, което ти ми кажеш, няма да напусне тази къща. Искам да разбереш това.

Той кимна, малко озадачен от идеята той да ми казва нещо, но достатъчно нетърпелив да схване това, което му се струваше най-главното.

— Добре, кое е бил?

— Майкъл Хоуган — казах. — Човекът, който си познавал като Франклин Бачълър, е променил името си на Майкъл Хоуган. В момента лежи мъртъв на пода на „Белдейм ориентал“ с пистолет в ръка и думите СИНЯ РОЗА, написани до тялото му. С черен маркер.

Джон жадно поемаше думите ми, кимайки бавно и с разбиране.

— Изобел Арчър ще си пробие път в киното и ще намери трупа. След два дни тя и някои други хора, включително ФБР, ще получат копия от бележките, които той е водел за убийствата си. Около половината от тях са написани на ръка, така че няма да има съмнение, че Хоуган ги е написал.

— Ти ли го уби?

— Слушай, Джон — казах, — ако съм убил милхейвънски следовател, никога няма да ти кажа нищо за това. Нали? Но аз искам да разбираш, че всичко, което ще си кажем тук, ще остане между нас. То няма да излезе от тази стая. Така че отговорът е „да“. Аз го застрелях.

— Айде бе! — Джон сияеше срещу мене. — Изумително — страхотен си! Цялата тая история ще се разчуе.

— Мисля, че ти не би искал това — казах.

Джон се беше вторачил в мене, опитвайки се да прочете мислите ми. Той смъкна крака си от облегалката. Каквото и да виждаше у мене, то не му харесваше. Вече не сияеше, а се опитваше да изглежда оскърбен и невинен.

— Защо не бих искал да се разчуе?

— Защото си убил жена си — казах.

4

— Първо си я докарал в „Сейнт Олуин“ и си я промушил с нож, но не си успял да я доубиеш. Ето защо, като чу, че тя излиза от комата, си влязъл в стаята й и си я довършил. И, разбира се, ти си убил и Грант Хофман.

Той се плъзна от облегалката към седалката на креслото. Беше зашеметен. Искаше да видя, че е зашеметен.

— Боже господи, Тим. Знаеш точно какво е станало. Знаеш дори защо е станало. Нали ти дойде при мене с името на Бачълър. Ти подреди картината.

— Ти искаше аз да разбера за Бачълър, нали? Това е отчасти причината, поради която искаше аз да дойда тук. Не ти е минавало през ума, че той живее в града — идеята ти е била, че той уж е дошъл от друго място, след като е видял снимката ти във вестника, убил е Грант Хофман и жена ти и е изчезнал с новата си идентичност, веднага щом е станало прекалено горещо.

— Това е толкова абсурдно, това е безумно — каза Джон.

— Още при пристигането ми ти ми каза, че Синята Роза е сигурно стар военен. И си бил измислил тази чудесна история за това, което ти се е случило, когато си стигнал до лагера на Бачълър в провинция Даларк. Беше хубава история, но не споменаваше някои важни подробности.

— Никога не съм искал да говоря за това — каза Джон.

— Ти ме остави аз да я възстановя. Постоянно подхвърляше намеци.

— Намеци — той тъжно поклати глава.

— Нека поговорим за това, което наистина се е случило в провинция Даларк — казах.

— Защо не продължиш да бълнуваш и като свършиш с бълнуването, не се ометеш оттука?

— Споделял си един лагер с друга Зелена барета, Бълок. Бълок и неговата група излизат един ден и вече не се завръщат. Ти тръгваш да ги търсиш и намираш телата им завързани по дърветата и обезобразени. Езиците им са отрязани.

— Казах ти това — каза Джон.

— Не си сметнал, че виетконгците са ги убили. Сметнал си, че Бачълър го е направил. И когато си видял призрака на Бълок, вече си бил сигурен. Бил си там, където си си мислил, че той е през цялото време — на мястото, от което светът може да бъде прозрян.

— Там бях — каза той. — Но не мисля, че ти някога си бил.

— Може и да не съм бил, Джон. Важното нещо е, че си се почувствал предаден — и си бил прав. Ето защо си поискал да направиш това, което си смятал, че Бачълър би направил.

— Добре ще е да знаеш какво говориш, — каза Джон — а не да подхвърляш догадки.

— Бачълър е бил вече избягал по времето, когато ти стигаш там. Така че ти опожаряваш лагера до основи. После систематично избиваш всички, които са изоставени, всички последователи на Бачълър, които са прекалено млади, прекалено стари или прекалено слаби, за да тръгнат с него. Как си го направил? По един на всеки час, на всеки два часа? Накрая си убил детето му — сложил си го на земята и си го разрязал наполовина с байонета си. После си убил жена му. Накрая си я нацепил, сложил си я в казана и си ял от месото й. Дори си почистил черепа й. Правил си се на Бачълър, нали така?

Той ме погледна свирепо, мърдайки челюсти. Видях подтискания гняв да се надига в погледа му, но този път той не се опитваше да го скрие.

— Ти нямаш наистина право да говориш за тези неща. Това право не ти принадлежи. То принадлежи на хора като нас.

— Но не греша, нали?

— Това няма значение — каза Джон. — Нищо от това, което казваш, няма истинско значение.

— Но е вярно — казах.

Джон вдигна ръце.

— Слушай, дори всичко това да се е случило, което никой в нормалния свят няма да повярва, защото не биха могли дари да започнат да го разбират, то само дава на Бачълър допълнителни причини да иска да си отмъсти.

— Бачълър никога не е действал по твоя начин — казах. — Не е можел. Прав си относно него — той винаги е бил отвъд границата и всяка друга човешка грижа освен оцеляването е била безсмислена за него. След Ланг Во той преминава през три или четири идентичности. След като е прекарал двайсет години, наричайки се Майкъл Хоуган, единствената му грижа относно Франклин Бачълър се отнасяла до това, светът да продължава да смята, че е мъртъв.

— Това, което казваш, доказва, че той е убил жена ми. Ако не виждаш това, няма за какво да си говоря с тебе.

— Не я е убил. Пребил я е. Или е накарал Били Риц да я пребие. Което е същото.

— Сега, вече знам, че си луд — Джон отметна глава назад и изръмжа към тавана. Лицето му започваше да почервенява. — Казах ти. Аз я ударих. Това беше краят на брака ни — той наведе глава и ме изгледа с престорено съжаление. — Защо ще му е на Били Риц да бие жена ми?

— За да посмали ентусиазма й — казах. — Или изобщо да я откаже, без да я убива.

— За да посмали ентусиазма й. И това пък ако има някакъв смисъл!

— Ейприл е пращала по едно писмо всяка седмица до „Армъри плейс“ във връзка с „Грийн уоман“. Хоуган е водел там жертвите си. Държал е записките си в мазето. Трябвало е да я спре.

— Затова я убива — каза Джон. — Бих искал да можеш да се чуеш. Обръщаш всичко наопаки.

— Нощта, когато тя ти признава, че се среща с Брайън Дориан, двамата излизате с колата. От седмици вече си планирал да я убиеш. В колата се скарвате, ти слизаш и отиваш в бара. Мисля, че си пил, за да събереш куража най-после да го направиш. Мислил си, че ще трябва да стигнеш до дома сам, но когато излизаш от бара, виждаш, че колата й все още е паркирана на улицата. И когато поглеждаш вътре, виждаш я нея, в безсъзнание. Може би окървавена. Ти беше много убедителен относно изненадата си, когато си я видял в колата, но част от изненадата ти идва от това, че тя те е чакала да се върнеш.

Той се сгъна върху креслото и покри очите си с ръце.

— Не си знаел кой я е набил — знаел си само, че е време да осъществиш плана си. Така че откарваш колата до „Сейнт Олуин“, влизаш през задната врата и я качваш по стълбите до втория етаж, набиваш я и я намушкваш, написваш СИНЯ РОЗА на стената. Тук правиш грешка.

Той свали ръце от очите си и ги отпусна.

— Използвал си син маркер. Маркерите на Хоуган са черни или червени, цветовете, които използват, за да означават решените и нерешените убийства върху таблото на Отдела по убийствата. Обзалагам се, че през същата тази нощ си отишъл в аптеката в старата пристройка и си купил маркера. Когато убиваш Грант Хофман, вече постъпваш точно — изписваш СИНЯ РОЗА с черен маркер. Сигурно и него си купил от аптеката и по-късно си го хвърлил.

— Господи, не спираш и не спираш — каза Джон. — Значи, след като съм прекарал цяла нощ край леглото й, предполагам, че на другата сутрин съм станал, изтичал съм целия този път по „Бърлин авеню“ с чук в ръката, по чудотворен начин съм проникнал в стаята й, убил съм я, пак по чудотворен начин съм излязъл и пак съм тичал по целия обратен път. И всичко това в разстояние на петнайсет-двайсет минути.

— Точно така — казах.

— Пешком.

— С кола си бил — казах. — Паркирал си на улицата от другата страна на „Бърлин авеню“, така че никой от болницата да не види колата ти, после си изчакал на моравата, докато си видял, че нощната смяна напуска. Собственикът те е видял пред къщата си. Навярно би могъл да те разпознае.

Джон сплете пръсти, подпря брадичката си върху тях и се вторачи в мене предизвикателно.

— На път си бил да загубиш всичко и не си можел да го понесеш. Ето защо си скалъпил тая история със Синята Роза, за да изглежда, че смъртта й е част от повтарящ се модел — с някаква история си привлякъл бедния Грант Хофман в оня тунел и си го обезобразил, за да не може да бъде разпознат. По-лош си от Хоуган — той не е можел да не убива, но ти си убил двама души за собствено удобство.

— И какво мислиш, че ще направиш сега? — Джон все още ме гледаше предизвикателно с брадичка, подпряна върху сплетените му ръце.

— Нищо. Исках да разбереш, че знам.

— Мислиш си, че знаеш. Мислиш си, че разбираш — Джон ме изгледа за миг, кипнал, после се оттласна и стана от стола си. Не можеше повече да седи на едно място. — Това всъщност е забавно. Много забавно — той направи крачка към стената с картините, после плесна ръцете си една о друга, длан в длан, сякаш се опитваше да си причини болка. — Защото никога не си разбирал нищо. Нямаш идея кой всъщност съм аз. Никога не си имал.

— Може и да не съм — казах. — Поне до скоро, не.

— Дори не си се доближил до истината. Никога няма да се доближиш. И знаеш ли защо? Защото имаш дребна душа.

— Но ти си убил жена си.

Той бавно се завъртя, презрението в очите му бе примесено с ярост. Вече не правеше разлика между двете. Собствената му отрова така го беше просмукала, че беше като скорпион, който се е ужилил сам и продължава да жили.

— Да. Така е. Ако така искаш да го наречеш.

Той се отдръпна за миг, очаквайки да го критикувам или обвинявам — да демонстрирам веднъж завинаги как нищо не разбирам. Тъй като не казах нищо, той се извъртя и се приближи да стената с картините. За миг имах чувството, че ще откъсне една от тях от стената и ще я направи на парчета. Вместо това той напъха ръце в джобовете си, отдръпна се от картините и тръгна към камината.

Отправи ми един-единствен изпепеляващ поглед.

— Знаеш ли какво представляваше животът ми? Можеш ли въобще да си представиш моя живот? Тези двамата — той стигна до камината и се извъртя отново с лице към мене. Лицето му беше изопнато от силата на емоциите му. — Безподобните Брукнърови. Знаеш ли какво ми сториха? Сложиха ме в сандък и го заковаха. Натикаха ме в ковчег. И после скочиха върху капака, а да са сигурни, че никога няма да се измъкна. Голямо забавление падна, върху капака на ковчега ми. Мислиш ли, че тези двамата разбираха нещо от приличие? От уважение? От почтеност? Превърнаха ме в бавачка.

— Приличие — казах аз. — Уважение. Почтеност.

— Точно така. Разбираш ли нещо? Започваш ли да схващаш?

— Донякъде — казах, чудейки се дали отново ще ме връхлети. — Представям си как би могъл да се почувстваш като бавачка на Алън.

— Най-напред на Ейприл. По онова време бях просто малкия лакей на Алън. По-късно ми се наложи да му стана бавачка и тогава вече жена ми беше скочила вече в леглото с онова момченце.

— Което е неприлично — казах. — За разлика от това да привлечеш аспиранта си в тухлен тунел и да го разкъсаш на парчета.

Лицето на Джон потъмня, той пристъпи напред и ритна един от дървените крака на масичката. Кракът се пречупи, масичката се килна към него и книгите се посипаха на земята. Джон се усмихна на бъркотията, замислен очевидно дали да не удари един ритник и на книгите, после се отказа и се отдалечи към камината. Изгледа ме с поглед, изпълнен с тотален триумф и безкрайно озлобление, грабна бронзовата плочка, вдигна я над главата си и я халоса о ръба на мраморната полица. Парченца мрамор на розови жилки се откърти на пода, оставяйки назъбена цепнатина в полицата. Задъхан, Джон грабна плочката и огледа всекидневната си, търсейки мишена. Най-после избра високата лампа близо до входа, сви назад дясната си ръка и метна плочката към лампата. Не улучи и плочката изтрополи по стената, оставяйки тъмно петно и дупка, преди да падне на пода.

— Махай се от къщата ми.

— Искам да ти кажа още нещо, Джон.

— Нямам време — той все още дишаше тежко и очите му изглеждаха опънати и издължени върху черепа му.

— Каквото и да казваш, ние някога бяхме приятели. Ти имаше едно качество, което много харесвах — поемаше рискове, защото вярваше, че те могат да ти донесат някакъв абсолютно неизпитван опит. Но ти изгуби най-добрата част от себе си. Предаде всичко и всички, които са имали някакво значение за тебе, за пари, с които да си купиш напълно безсмислен живот. Мисля, че си се продал, за да можеш да поддържаш живота, който родителите ти винаги са водили, но ти презираш и тях. Странното е, че от старото ти аз една част е останала достатъчно жива, за да те кара да се пропиеш до смърт. Или да се самоунищожиш по някакъв по-бърз и по-кървав начин.

Той изкриви лице и извърна поглед, свивайки юмруци.

— Лесно е да съдиш, когато нищо не разбираш.

— В твоя случай няма кой знае какво за разбиране.

Той стоеше прегърбен като звяр от зоопарка, а аз се изправих и се отдалечих. Въздухът в къщата вонеше като в клетката на мечка. Стигнах до предната врата и я отворих, без да се обръщам. Чух го да се изправя и да повлича крака към кухнята и замразителя. Затворих вратата зад мене, оставяйки Джон Рансъм в затвора, който сам си беше изградил, и излязох сред един слънчев свят, като че ли току-що сътворен.

5

Когато се върнах в къщата на Том, той седеше пред компютъра, почесваше се по главата и гледаше ту към екрана, ту към разбърканата купчина от изрезки от вестници на бюрото си. От другата страна на стаята копирната машина бълваше лист след лист. И на двата изхода вече имаше купчина от по трийсет сантиметра. Той вдигна поглед към мене, когато надникнах в стаята.

— Видя се с Джон, значи.

Това не беше въпрос. Той кимна — знаеше всичко за Джон Рансъм. Знаеше го от първия момент, в който Джон беше дошъл в къщата му.

— Копирането ще свърши след около два часа. Ще ми помогнеш ли да напишем писмото и да увием пакетите?

— Разбира се — казах. — Какво правиш сега?

— Занимавам се с едно малко убийство в Уестпорт, Кънектикът.

— Продължавай да си играеш — казах. — Аз трябва малко да поспя.

След два часа слязох долу, прозявайки се, и използвах телефона от кабинета, за да ангажирам място за самолет до Ню Йорк, докато последните листа изскачаха от копирната машина.

Том се извъртя със стола си към мене.

— Какво ще кажем в писмото, което ще изпратим със записките?

— Колкото е възможно по-малко.

— Правилно — каза Том и включи нов екран.

„Реших, че трябва да изпратя на вас тези записки, които намерих в боклукчийската кофа зад моя магазин вчера. Още четирима души ще получат копие. Оригиналите унищожих, тъй като миришеха на лошо. Човекът, написал тези страници, твърди, че е убил много хора. И което е още по-лошо, става ясно, че той е офицер от полицията във вашия град. Надявам се, че ще можете да го поставите на безопасно място. При тези обстоятелства предпочитам да остана анонимен.“

— Малко въображение — казах.

— Никога не съм претендирал, че съм писател — Том даде команда да се отпечатат пет копия от писмото, слезе в кухнята и се върна с големи листа амбалажна хартия и с кълбо канап. Завързахме всяка от купчините листа, увихме ги в по два листа от дебелата кафява хартия и отново ги завързахме. Написахме имената и служебните адреси на Изобел Арчър, началникът на полицията Харълд Грийн и Джефри Боу. На четвъртия Том написа ЛАБОРАТОРИЯ ПО ПСИХОЛОГИЯ, ФРБ, КУОНТИКО, ВИРДЖИНИЯ.

— Ами петия? — казах аз.

— Това е за тебе, ако го искаш. Аз предпочитам да си оставя оригинала.

Написах собственото си име и адрес на последния пакет.

Централната поща на Милхейвън изглежда като стара железопътна гара с петнайсетметрови тавани, мраморни подове и двайсет прозорчета в една редица, подобни на гишетата за билети на „Гранд сетнтръл“. Занесох два от тлъстите пакета на едно от тях, а Том занесе две пазарски торби с другите два до съседното прозорче. Човекът на гишето ме попита дали наистина искам да изпращам по пощата тези чудовища. Да, исках. А какво имаше в тях? Документи. Исках да ги изпратя по тарифата за печатни материали.

— Изпратете ги с първа класа — казах.

Той ги премести един по един и каза, че общо ще струва петдесет и шест долара и двайсет и седем цента. А вие сте глупак, показваше цялото му поведение. Когато двамата с Том си тръгнахме, чиновниците прокарваха дълги редове с марки по влажните гъбички на бюрата си.

Върнахме се в жегата. Ягуарът беше паркиран в подножието на дългото мрачно стълбище. Попитах Том дали би имал нещо против да ме закара на едно място да се срещна със стар приятел.

— Ако ме запознаеш с него — каза Том.

6

В пет часа седяхме в огромната стая на долния етаж пред един телевизор, който Том беше извадил от привидния хаос от шкафове за картотеки и офис мебели. Държах в ръка чаша със студен „Джитсенг-ап“, три бутилки от който бях открил в хладилника на Том. Харесвам „Джинсенг-ап“. Не се намират често напитки, които имат вкус на пържен прах.

Алън Брукнър почти беше възвърнал нормалното си тегло, беше гладко обръснат и облечен в красиво сако с нежна елегантна вратовръзка, златните му копчета си бяха на мястото и беше подстриган. Представих го на Том Пасмор, а той ни запозна със Силвия, Алис и Флора. Силвия, Алис и Флора бяха вдовици в края на седемдесетте и началото на осемдесетте и изглеждаха като че ли са прекарали последните четиридесет от тези години, сновейки между фризьорката, класовете по йога и козметичката. Понеже никоя от тях не искаше да остави другата насаме с Алън, тръгнаха си заедно.

— Трябва да го призная на Джон — каза Алън. — Намерил ми е място, където трябва да полагам усилия, за да се почувствам самотен — гласът му се понесе из огромния, покрит с мокет салон на „Голдън Манър“, но никой от белокосите хора, които пиеха чай и ядяха сандвичи с краставица по другите кресла, не се обърна. Бяха свикнали с него.

— Красиво място — казах.

— Майтапиш ли се? Великолепно е — избумтя Алън. — Ако знаех за него, щях да съм се преместил преди много години. Дори намерих за Илайза Морган административна работа тук — всички тези момичета ужасно ревнуват от нея — той понижи глас. — Двамата с Илайза обядваме заедно всеки ден.

— Виждаш ли Джон често?

— Дойде два пъти. Нищо лошо няма в това. Карам го да се чувства неудобно. А не харесвам това, което направих, откакто си върнах акъла или това, което още ми е останало от акъла. Така че не си губи времето с мене и аз нямам нищо против. Сериозно говоря, така е идеално. Джон е доста инфантилен понякога и има да мисли за целия си останал живот.

Том го попита какво е направил.

— Ами след като се аклиматизирах тук, върнах финансите си в разпореждане на адвоката си. Човек трябва да е на моята възраст, за да разбира нуждите ми — може и да не знаете това, но Джон е склонен да издивява и да поема рисковани ходове, а аз просто искам добър и сигурен доход от парите си. Така че го махнах като попечител на имуществото ми и той е недоволен.

— Мисля, че си постъпил добре — казах аз и тъмните, ледени очи на Алън срещнаха моите.

Том се извини и излезе до тоалетната.

— Мисля си за Джон отвреме-навреме — каза Алън, отново понижавайки глас. — Чудя се дали бракът им с Ейприл щеше да продължи. Чудя се кой е той всъщност.

Кимнах.

— Алън, довечера по новините сигурно ще има нещо, което е свързано със смъртта на Ейприл. Нищо повече не мога да ти кажа, но много е вероятно да се окаже голяма история.

— Време беше — каза Алън.

Отпих от моя „Джинсенг-ап“. Джимбо свали очилата си и погледна екрана като Татко, който се връща вкъщи с новини за съкращения в завода. Той ни информира, че един изтъкнат инспектор по убийствата е бил намерен мъртъв тази сутрин при обстоятелства, навеждащи на мисълта, че неотдавнашните сътресения в полицията на Милхейвън не са, може би, приключили. А ето я и Изобел Арчър с по-подробна информация.

Застанала пред оградената сграда на „Белдейм ориентал“, Изобел ни каза, че анонимно обаждане я беше довело тук, в едно изоставено кино близо до мястото на убийствата на Ейприл Рансъм и Грант Хофман, където тя беше убедила преподобния Кларънс Едуардс, свещеникът, който наемаше киното за неделните служби на Конгрегацията на Светия Дух, да й позволи да погледне. В мазето тя бе открила трупа на сержанта от полицията инспектор Майкъл Хоуган, убит, както се вижда от един-единствен изстрел в главата. До тялото на Майкъл Хоуган пишело СИНЯ РОЗА.

При следващите й думи ми идваше да стана и да изръкопляскам.

— Този случай се разследва усилено от Милхейвънската полиция, но по-възрастните жители на града не могат да не забележат смразяващата прилика между тази сцена и смъртта през 1950 година на инспектор Уилям Дамрош, който неотдавна беше реабилитиран във връзка с някогашните убийства на Синята Роза. Да се надяваме, че този път няма да се наложи да чакаме истината в продължение на четиридесет години.

Том се обърна към мене.

— Аз, разбира се, ще те осведомявам, но съм сигурен, че ще можеш да прочетеш за това в „Ню Йорк Таймс“.

— Наздраве за Изобел — казах и си чукнахме чашите.

Дълго след края на новините отидохме да вечеряме в един добър сръбски ресторант в южната част — непретенциозно място с карирани покривки, приглушено осветление и любезни, грижливи сервитьори, все братя и братовчеди, които познаваха Том и изпитваха тиха, но очевидна гордост от чудесната храна, която техните бащи и вуйчовци приготвяха в кухнята. Ядох, докато ми се стори, че ще се пръсна, и казах на Том за писмото, което се канех да напиша. Той ми каза да му изпратя копие от отговора, ако някога го получа. Обещах, че ще го направя.

Когато се прибрахме отново в къщата му, Том каза:

— Знам какво трябва да слушаме.

Той взе от лавицата нов запис на „Селските Ромео и Жулиета“, дирижиран от сър Чарлс Макерас. Музиката ни отведе на дълга разходка из райските градини. Там, дето дръзва ехото да скита, нима ще се уплашим да отидем?

В два след полунощ, което бе средата на деня за Том, ние си казахме лека нощ и се оттеглихме в стаите си, а преди пладне на следващия ден, след още един промеждутък от катарзисни разговори, двамата се прегърнахме и си казахме довиждане на Милхейвънската аерогара. Преди да мина през детектора за метал и да тръгна към моя изход, изгледах го как се отдалечава с лека, почти атлетична походка по дългия коридор, знаейки, че няма място, където той не би дръзнал да отиде.

Осемнадесета част
Царството небесно

1

Върнах се към моя живот, живота, който си спомнях. Работех по книгата си, правех дълги разходки, които запълваха бележника ми, четях и слушах много музика. Написах и изпратих писмото, за което си бях мислил, без наистина да очаквам отговор. Този път отсъствието ми беше толкова кратко, че само Маги Ла го беше забелязала, но Вин и Майкъл Пул познаха, че старите ми навици, навици, които говореха за душевно спокойствие и стабилност, се бяха завърнали и че вече не прекарвам нощите в разходки и бясно писане. Проницателната Маги каза:

— Бил си на едно тъмно място и там си научил нещо.

Да, казах, така е. Точно това се случи. Тя ме прегърна, преди да ме остави с книгата ми.

В „Ню Йорк Таймс“ се появиха новини за сътресенията в Милхейвън. Инспектор Майкъл Хоуган най-напред се появи на страница А–6, след два дни изскочи на А–2. На следващия ден имаше още един материал на А–2, докато най-сетне той излетя на първа страница и остана там в продължение на една седмица. Том Пасмор изпращаше купища от „Леджър“, два-три броя, увити в пакет с размерите на предколеден неделен „Таймс“, където Джефри Боу и множество други милхейвънски новинари доставяха подробностите, които моят вестник пропускаше. Щом веднъж станаха известни мащабите на престъпленията на Майкъл Хоуган, Рос Маккандлис и неколцина други шефове на полицията си подадоха оставките. Мърлин Уотърфорд беше принуден да напусне и беше заменен от либерален демократ от норвежки произход, които беше стипендиант на Роудс и имаше изненадващо добра репутация сред афро-американската общност, най-вече поради факта, смятах аз, че никога, ама никога не беше говорил глупости.

Някои от по-смилаемите части от дневника на Майкъл Хоуган бяха публикувани най-напред в „Леджър“, а после и в „Таймс“. След това се публикуваха и по-смразяващите, както би казала Хана Белнап, отрязъци. „Пипъл“, „Таймс“ и „Нюзуик“ пуснаха дълги истории за Милхейвън и Хоуган, Хоуган и Уолтър Драгонет, Хоуган и Уилям Дамрош. ФБР съобщи, че Хоуган е убил петдесет и трима мъже и жени в Пенсакоула, Флорида, където бе живял под името Филикс Харт, в Алъртън, Охайо, където бе познат като Ленърд „Лени“ Валънтайн, и в Милхейвън. Имаше и кратки, цензурирани истории относно кариерата му като Франклин Бачълър.

„Армъри плейс“ отново се изпълни с демонстранти, по „Илиной авеню“ тръгнаха шествия, вестниците и списанията се изпълниха със снимки на жертвите на Майкъл Хоуган. От килията, в която очакваше процеса си, Уолтър Драгонет каза на един репортер, че към него сержант Хоуган винаги се е държал джентълменски и че е време да започнат съдебните прослушвания.

След дълги легалистични разправии осемнадесет невинни мъже бяха освободени от затворите, където излежаваха доживотни присъди. Двама невинни във Флорида бяха вече екзекутирани. Всички осемнадесет, заедно със семействата на двамата екзекутирани, заведоха монументални дела срещу полицейските управления, отговорни за арестуването им.

През септември сдружение от издатели съобщи, че ще публикуват „Изповедите на Майкъл Хоуган“ като масово издание с меки корици, с цел печалбите да отидат за семействата на жертвите.

През октомври завърших „Царството небесно“, огледах се и забелязах, че слънцето още прежуля тротоарите на Сохо, температурите са все още около двадесет и пет градуса и младите брокери по ресторантите и кафенетата в неделя бяха придобили вида на Джимбо от последната ми вечер в родния град. Татко се беше върнал в къщи с ужасни новини за съкращения. Някои от младите мъже в грижливо небрежни дрехи имаха тридневни бради и пушеха „Кемъл“ без филтър цигара след цигара. Започнах да преписвам и редактирам „Царството небесно“ и в началото на декември, когато свърших преписването, връчих книгата на агента и на издателя си и дадох копия на приятелите си, температурите бяха паднали само до седем градуса.

След една седмица обядвах в „Шантрел“ с Ан Фолгър, моята редакторка. Без нищо бохемско в характера си, Ан е решителна, проникновена блондинка в средата на тридесетте, приятна компания и много добра редакторка. Тя имаше някои полезни идеи за поправки в някои части на книгата, работа, която можех да свърша за няколко дни.

Щастлив от нашия разговор и по-привързан от всякога към Ан Фолгър, аз се върнах в жилището си и измъкнах моето собствено копие на „Изповедите на Майкъл Хоуган“ от шкафа, където го бях скрил — пакета с моето име и адрес, който Том Пасмор ми беше изпратил от съседното до мене гише в централната пощата на Милхейвън. Не бях го отварял. Занесох го долу и го изхвърлих в боклука на „Сайгон“. После се върнах горе и започнах да нанасям последните поправки.

2

На следващия ден беше неделя и декември все още се преструваше, че е средата на октомври. Станах късно и си сложих яке, а да изляза за закуска и разходка, преди да довърша последните поправки. Сохо не се отдава така неуморно на коледната суетня, както центъра на Манхатън, но все пак видях неколцина Дядо Коледи и блещукащи елхи, покрити с изкуствен сняг, по витрините, а в кафенето, където закусих кроасан с бадеми и две чаши френско кафе, се разнасяше бавен бароков екстаз, който най-сетне разпознах, че е Коледният концерт на Корели. След това си дадох сметка, че съм в кафенето, където се бях отбил, точно преди да видя Алън Стоун да излиза от колата си. Струваше ми се, че това се е случило не преди месеци, а преди години — спомних си тези седмици, когато бях изписвал по двайсет страници на нощ, почти триста страници общо, и открих, че жалея по изчезването на това екстатично, магично състояние. За да го открия отново, ако то можеше да бъде открито без смущенията, които го заобикаляха, би трябвало да напиша друга книга.

Когато се върнах в жилището си, телефонът започна да звъни, още докато пъхах ключа в ключалката. Отворих вратата и се втурнах вътре, захвърляйки якето си, докато вървях. Телефонният секретар се включи преди да стигна до бюрото. Чу се гласът на Том Пасмор:

— Здравей, тук е великият детектив от „Ийстърн шор драйв“. Имам смесени новини за тебе, така че…

Вдигнах.

— Тук съм — казах. — Здравей. Какви са смесените новини? Нови невероятни събития в Милхейвън?

— Ами имаме тридневна снежна виелица. Като се отчете ефекта от вятъра, температурите се равняват на осем под нулата. Как върви книгата ти?

— Готова е — казах. — Защо не дойдеш насам да ми помогнеш да отпразнувам?

— Може и да дойда. Ако въобще спре да вали сняг. Мога да дойда за празниците. Сериозен ли си?

— Разбира се — казах. — Излез от оня хладилник и прекарай една седмица в слънчевия Ню Йорк. Много ще се радвам да те видя — направих пауза, но той не каза и аз предусетих смразяващ хлад. — Цялото вълнение сигурно вече е отминало, нали?

— Определено — каза Том. — Ако не се брои голямото преместване на Изобел Арчър — тя получи работа в национален канал и се премества в Ню Йорк след няколко седмици.

— Това едва ли са смесените новини, заради които се обаждаш.

— Не. Смесените новини се отнасят до Джон Рансъм.

Изчаках.

Том каза:

— Чух го по новините тази сутрин — обикновено слушам новините, преди да си легна. Джон е загинал в автомобилна злополука около два часа миналата нощ. Било е насред виелицата и той е бил съвсем сам на магистралата изток-запад. Блъснал се е право в страничната ограда. Отначало са мислели, че е случайност, подхлъзване или нещо такова, но после са установили, че е имал три пъти по-високо съдържание на алкохол в кръвта си от позволеното.

— Може да е било случайност — казах, представяйки си как Джон се носи през бурята посред нощ, стискайки водка за триста долара между бедрата си. Представата ми беше за безкрайна нощ, почти демонична в отчаянието си.

— Наистина ли мислиш така?

— Не — казах. — Мисля, че е самоубийство.

— И аз — каза Том. — Горкото копеле.

Това щяха да са последните думи за Джон Рансъм, ако не беше писмото, което намерих същия следобед в кутията си по силата на едно от онези съвпадения, които са забранени в романите, но с които реалният живот често се забавлява.

За да прибера пощата си трябва да изляза от жилището си и да сляза до редицата с кутии във входа, който е в съседство с вратата за „Сайгон“. Пощата обикновено идва около четири следобед и понякога аз изпреварвам пощальона. Като всички писатели, аз съм вманиачен по отношение на пощата, от която идват пари, договори, рецензии, проценти, писма от почитатели и „Пъблишърс уийкли“, където мога да следя как вървя аз самият и неизброимите ми колеги. В деня, когато се чух с Том, слязох късно, понеже исках да свърша с поправките, и когато най-сетне слязох, видях, че кутията ми е претъпкана с писма. Веднага захвърлих в голямата кофа за боклук, която сме поставили под кутиите, всички пликове, покрити с печатни букви, всички апели за пари, всички предложения да се абонирам за езотерични литературни списания, публикувани от университети. Останаха две писма, едно от чуждестранния ми агент, а другото от някаква страна, в която се харесваха екзотични марки. На второто писмо името ми беше изписано с ясни, закръглени букви.

Върнах се горе, седнах на бюрото си и огледах марките на втория плик. Един тигър, огромно плътно цвете, мъж в бяла дреха, нагазил до колене в кафява река. Леко шокиран, установих, че писмото е от Индия. Разкъсах плика и извадих единствения лист прозрачна хартия, леко обагрена в розово.

Драги Тимъти Андърхил,

Закъснях с отговора, тъй като писмото ви се е нуждаело от доста време, за да ни достигне. Адресът, който сте използвал, е доста неясен. Но както виждате, писмото все пак пристигна! Питате ме за вашия приятел Джон Рансъм. Трудно ми е да ви отговоря. Вие разбирате, че ми е невъзможно да навлизам в подробности, но мога да ви кажа, че тук в ашрама бяхме развълнувани от състоянието на вашия приятел, когато той дойде при нас. Той страдаше. Той молеше за помощ. В края на краищата обаче бяхме принудени да го помолим да напусне — болезнен момент за всички засегнати. Джон Рансъм въздействаше тук по разрушителен начин. Не можеше да се отвори, не можеше да намери истинското си същество, беше сляп и изгубен сред вечно насилие. И дума не можеше да става да му позволяваме да се върне. Съжалявам, че трябва да ви пиша такива неща за вашия приятел, но се надявам, че духовните му дирения след толкова много години най-сетне да са му донесли покой. Може би това е станало.

Искрено ваша,

Мина

3

Три дни след като бях получил писмото на Мина, бях изпратил по факса копие за Том и бях предал поправките си на Ан Фолгър, преминах отново покрай видеомагазина, същия магазин, покрай който бях преминавал по време на разходките си почти всеки ден, откакто се бях върнал. Този път, буквално нямайки абсолютно нищо за правене, аз си спомних, че по време на безсъниците си бях видял на витрината нещо, което ме беше заинтригувало. Върнах се и разгледах афишите с филмови звезди. Филмовите звезди не бяха много интересни. Може би отново се бях сетил за „Празненството на Бабет“. След това видях съобщението за старите черни филми и си спомних.

Влязох в магазина и наех „От опасни дълбини“, филма, който Фий Бандолайър и аз бяхме гледали в „Белдейм ориентал“, филма, който беше видял нас в момента на най-голямата ни наранимост.

Щом се прибрах, пъхнах го във видеото и пуснах телевизора. Седнах на канапето, разкопчах якето си и изгледах рекламите за други филми от серията, които преминаха по екрана. После преминаха и заглавията и филмът започна. След половин час, разтърсен, увлечен, аз се сетих да сваля якето си.

„От опасни дълбини“ беше като версия от Хичкок на „М“ на Фриц Ланг, едновременно огрубен и одомашнен като за американска публика. Нищо не помнех от сюжета, напълно ми се беше изтрил. Но Фий Бандолайър не го беше изтласкал от своя мозък. Фий Бандолайър беше носил историята със себе си, където и да беше отишъл, във Виетнам, във Флорида, в Охайо и Милхейвън.

Един банкер, изпълняван от Уилям Бенедикс, отвлича дете от една детска площадка, закарва го в едно мазе и прерязва гърлото му. На следващия ден отива в банката, очарова служителите си, председателства съвещания относно заеми и ипотеки. В шест часа се прибира у дома при жена си Грейс, изпълнявана от Айда Люпайно. Един стар училищен приятел на банкера, криминален инспектор, игран от Робърт Райън, пристига за вечеря и започва да говори за един особено смущаващ случай. Случаят се отнася до изчезването на няколко деца. По време на десерта Робърт Райън внезапно изказва опасението си, че децата са били убити. Познават ли те това и това семейство? Уилям Бенедикс и Айда Люпайно поглеждат през масата към приятеля си с лица, изопнати от ужасяващо предчувствие. Техният син, казва Райън, е последното изчезнало дете. „Не“ — извиква Айда Люпайно. — „Тяхното единствено дете?“ Вечерята свършва. След четиридесет и пет минути реално време, три дни филмово време, Уилям Бенедикс предлага на друго момченце да го откара вкъщи и го отвежда в същото мазе. След като го убива, той с обич припява името му над трупа. На следващия ден Робърт Райън посещава родителите на детето, които плачат, докато му показват снимки. Филмът свършва с това как Айда Люпайно се извръща да се обади на Робърт Райън, след като е простреляла мъжа си в сърцето.

Изтръпнал, гледах как вече известните имена се изтъркулват по екрана:

Лени Валънтайн — Робърт Райън

Франклин Бачълър — Уилям Бенедикс

Грейс Бачълър — Айда Люпайно

И после, след имената на различни инспектори, банкови служители и жители на градчето, имената на двете убити момченца:

Феликс Харт — Боби Дрискоу

Майк Хоуган — Дийн Стокуел

4

Извадих касетата от видеото и я поставих обратно в кутията й. Обиколих три пъти жилището си, разкъсван между сълзите и смеха. Мислех си за Фий Бандолайър, дете, което гледаше в един киносалон от място на широката централна пътека в „Белдейм ориентал“; може би Майкъл Хоуган винаги ми беше напомнял за Робърт Райън, а не за Кларк Гейбъл. Най-сетне седнах на бюрото си и набрах телефона на Том Пасмор. Телефонният му секретар се включи след две иззвънявания. В края на двайсет и четиричасовия си ден, Том най-сетне си беше легнал. Изчаках съобщението и казах:

— Тук е Джон Голсуърти от „Гранд стрийт“. Ако искаш да научиш единственото нещо, което още не знаеш, обади ми се веднага щом станеш.

Извадих касетата от кутията и пак я изгледах, мислейки си за Фий Бандолайър, за мъжа, който бях познавал и за първия Фий, детето Фий, моето друго аз, което толкова пъти и на толкова места ми беше дарявано от въображението. Той беше там и аз също бях там, плачех и се смеех едновременно, в очакване телефонът да иззвъни.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.